1912. No. 10. OM DET SINDSSYGERETSLIGE TUTEL. 135 
Om den anden foreslaaede foranstaltning, nemlig indferelsen af det 
subsidiære evrighedstutel, skal kun bemærkes, at denne, som allerede 
var forberedt ved Christian IV's ovennævnte bestemmelser, var meget 
betimelig, idet den har iøinespringende fordele uden at volde nogen be- 
rettiget betænkelighed; og det maa efter vor opfatning ogsaa billiges, at lov- 
forslaget begrænsede det subsidiære øvrighedstutel til kun at gjælde for- 
varingen (altsaa ikke formuesbestyrelsen)!. 
Loven godtog delingen af den gamle paragraf samt indførelsen af 
det subsidiære øvrighedstutel; men den gik ikke med paa den foreslaaede 
opgivelse af det ubetingede krav paa tingføring. 
Det urigtige ord »affsindig« blev overensstemmende med den danske 
lov rettet til det rigtige »galind«. 
Lovstedets endelige form blev efter disse rettelser saaledes, som den 
fremdeles lyder i N. L. 1—17—7, der endnu er gjældende lov. 
»Findes nogen rajende eller galind, ba maa huem der vil 
hannem binde oc føre hannem til Tinge oc tilbyde hans Frænder 
hannem, oc de ere vligtige at forvare hannem, jaafremt de have 
Middel dertil. Hvis iffe, da bor Øvrigheden at jætte hannem i 
Forvaring.” 
Delingen af Christian IV's lovs bog 3, § 8 gjennemfortes desværre 
paa en lidet heldig maade; særlig led tutelbestemmelsen herunder. 
Allerede den omstændighed, at den hele tutelbestemmelse blev ind- 
tagen i ıste bogs 17de kapitel, er meget uheldig. Dette lovsted burde kun 
have indeholdt bestemmelsen om adgangen til at binde den »rasende eller 
galne« og overladt til en ny paragraf i 3—19 at formulere tutors rettig- 
heder og pligter omtrent i det omfang, som var bestemt i den gamle lov; 
og i denne paragraf vilde da bestemmelsen om det subsidiære øvrighedstutel 
have fundet sin naturlige plads. 
En endnu meget større feil begik lovgiveren ved ganske at udelade 
den gamle lovs bestemmelser angaaende beviset for foreliggende galenskab. 
Man maa med sikkerhed kunne gaa ud fra, at paragrafens uheldige 
redaktion kun skyldes uopmærksomhed, og at lovgiveren alene har havt 
til hensigt i sammentrængt form at udtale, hvad den gamle lov havde sagt 
i mere udførlige udtryk. Der findes intet i lovens motiver, som tyder paa, 
at lovgiveren har villet ophæve den tidligere gjældende ret for hvemsomhelst 
til — i fornødent tilfælde med magt — at bringe en person, som han med 
skjellig grund formodede at være galen, til tinget for der at faa spørgs- 
maalet om, hvorvidt saa virkelig er tilfælde, bragt til afgjørelse; tvertimod 
1 Lovforslagets ordlyd synes utvilsomt at vise, at dette har været meningen, og praxis 
har ogsaa, saavidt vides, altid fortolket loven paa denne maade. 
