136 PAUL- WINGE. M.-N. Kl. 
bliver lovstedets første led næsten ganske værdiløst, dersom det kun kan 
bringes i anvendelse i de tilfælde, hvor det allerede er bragt paa det rene, 
at vedkommende lider af galenskab. Lovstedet faar efter vor opfatning kun 
da en rimelig mening, naar man forstaar det som gjældende baade de galne 
og de formentlig galne; og det er i og for sig rimeligt at antage, at lov- 
giveren under lovstedets forfattelse ikke har havt klart for sig nødvendig- 
heden af at gjøre den her nævnte distinktion. 
Heller ikke findes der i lovens motiver noget, som tyder paa, at lov- 
giveren har villet ophæve frændernes ret og pligt til at bringe spørgs- 
maalet om vedkommendes galenskab paa det rene eller fratage dem adgan- 
gen til at berøve den galne friheden og til i tilfælde at holde ham bunden; 
tvertimod synes bestemmelsen om frændernes pligt til at forvare den galne, 
dersom de har »Middel« dertil, med bestemthed at vise, at lovgiveren ogsaa 
i dette punkt har villet opretholde den gamle ret. 
Vi har heller ikke fundet noget spor til, at lovbogens ikrafttræden har 
medført ;nogensomhelst forandring i den gjældende retspraxis, forsaavidt 
angaar dette punkt. 
Men er den her hævdede fortolkning af N. L. 1—17—7 rigtig, da er 
det dermed givet, at frændernes observationsret var i fuld kraft 
ogsaa efter lovbogens emanation. 
Det maa videre ansees som utvilsomt, at lovbogen ikke har havt til 
hensigt at ophæve den gamle ret, ifølge hvilken enhver galen ipso 
iure er umyndig og skal have verge, en retssætning, der var saa 
klart og præcist udtalt i den gamle norske landslov: »Odr maór er umagi 
arfa sins«. 
Derimod maa det antages, at lovgiveren med hensigt har undladt i 
I—17—7 at medtage de vanvittige og afsindige, uagtet loven forøvrigt tager 
hensyn til begge disse grupper. 
Dette standpunkt kan ogsaa forsaavidt have nogen rimelighed for sig, 
som regelen i 1—17—7 ikke passer saa godt for de vanvittige og afsindige 
som for de galne, hvilket allerede Romerne havde erkjendt, da de undlod 
at overføre cura furiosi paa mente capti og dementes og istedet oprettede 
et nyt værgemaal for disse. Men uheldigvis fulgte lovbogen kun delvis 
det romerske mønster, og idet 1—17—7 udelukkende fastslog et cura furiosi, 
uden samtidig at oprette et cura dementis, opkom der et hul i loven; men 
herom mere nedenfor. 
CHRISTIAN V's norske lov gjorde saaledes ikke direkte nogen forandring 
i den bestaaende tutelordning; men da den optog flere paragrafer af 
sindssygeretsligt indhold, fik den alligevel stor indflydelse paa tutelrettens 
udvikling. Vi skal her bemerke følgende: 
