IOI2. No. ro. OM DET SINDSSYGERETSLIGE TUTEL. 139 
uden paa de galne og vanvittige, ogsaa paa de afsindige, som ikke kunde 
greie sig selv; og denne praxis kunde saa meget lettere fæstnes, som 
distinktionen mellem galenskab, vanvittighed og afsindighed vistnok i al- 
mindelighed stod temmelig uklar for vort lands jurister. 
Den heromhandlede praxis maa antages at have været helt gjennem- 
ført, da reskripterne af r4de Juli 1736 udfaerdigedes. 
Ved disse reskripter blev det paalagt, at der i det ringeste ved hoved- 
hospitalerne skulde indrettes et eller to værelser til forpleining og forva- 
ring af fattige sindssyge. Reskripterne vil i næste kapitel blive aftrykte 1 
sin helhed og kommenterede, hvorfor vi her kun skal bemærke følgende: 
Det er paa det rene, at hospitalerne ikke blot skulde optage galne, 
men ogsaa vanvittige og afsindige — altsaa alle slags sindssyge; og at 
disse syge maatte rekvireres indlagte af stiftsdirektionen, 
altsaa i henhold til autoritativt tutel. Men et saadant tutel kjendte loven 
kun i 1—17—7, og naar dette bragtes i anvendelse overfor vanvittige og 
afsindige, kunde dette kun ske paa grundlag af en udvidende fortolkning af 
det citerede lovsted. Med andre ord, reskripterne af r4de Juli 1736 gjorde 
N. L. 1—17—7 anvendelig paa samtlige sindssyge. 
N. L. 1—17—7 blev ogsaa i andre henseender bragt under forvand- 
lingens lov. Det viste sig nemlig snart, at den norske kommissions oven- 
nævnte forslag om opgivelse af den tvungne tingføring havde været vel 
begrundet. Efter indførelse af faste tingdage blev nemlig leiligheden til 
tingføring meget sjeldnere end forhen, og som følge heraf blev den private 
mands pligt at tage en galen, eller formentlig galen, i varetægt i den grad 
byrdefuld, at den ikke godt kunde kræves opfyldt, hvorfor den ogsaa i 
praxis bortfaldt. For det andet blev øvrighedens stilling til de galne (og 
senere til de øvrige sindssyge) efter indførelsen af det subsidiære øvrigheds- 
tutel en ganske anden end fer. Ovrighedens pligt til i visse tilfælde at 
overtage forvaringen af de galne medførte som en naturlig konsekvents, at 
baade den, der paatraf en saadan syg, og vedkommendes frænder begyndte 
at føre den galne til fogden eller amtmanden istedet for til tinget, og naar 
først denne fremgangsmaade var tilladt, blev den naturligvis ogsaa anvendt 
med de formentlig galne, som man vilde have undersøgt. Vedkommende 
embedsmand fik paa denne maade en lignende funktion som den, prætor 
eller præses provinciæ havde indehavt i det romerske rige, og denne 
funktion blev, som vi har hørt, efterhaanden ogsaa gjort gjældende for de 
øvrige sindssyge. 
Til indskrænkning af tingferingen virkede endelig i endnu hoiere 
grad en tredje omstændighed, nemlig dokumentbevisets udvikling. 
