140 PAUL WINGE. M.-N. Kl. 
Allerede fra begyndelsen af det 17de aarhundrede (men navnlig efter 
enevoldsmagtens indførelse) tog embedsvaerkets udvikling stærk fart, og 
med denne fulgte skriftlig administration. Embedsmaendenes protokoller og 
attester erholdt fides publica og kunde altsaa tjene som bevis for tilstede- 
værelse af et retsforhold. 
Den dansk-norske administration naaede omkring overgangen til det 
18de aarhundrede sin glanstid; og dokumentbeviset kom under denne 
til at spille en langt betydeligere rolle, end det endnu paa lovbogens tid 
havde gjort. 
Det var da en selvfelgelig ting, at ogsaa tilstedevaerelsen af galen- 
skab, vanvittighed og afsindighed lod sig bevise ved fremlæggelse af en 
embedsmeessig attest. Herved blev tingferingen overflødig i alle tilfælde, 
hvor der alene skulde føres bevis for, at angjældende tidligere var be- 
handlet som galen; og selv naar der spurgtes om at bevise, at en tidligere 
frisk person var bleven galen, kunde tingføringen erstattes med en attest 
fra vedkommende embedsmand. 
Uagtet bestemmelsen om den tvungne tingføring blev staaende ufor- 
andret i loven, gjennemførte saaledes retsudviklingen en faktisk forandring, 
der gik langt videre, end den den norske lovkommission havde foreslaaet. 
For forholdet mellem den juridiske og medicinske embedsmand skal 
der i et følgende kapitel blive nærmere redegjort. 
Vi skal i næste kapitel nærmere redegjøre for fattigvæsenets histo- 
riske udvikling og herunder nærmere paavise, hvorledes dette fra en 
kirkelig barmhjertighedsgjerning blev omdannet til en slags stiftvis or- 
ganiseret statsinstitution. Fra midten af det 18de aarhundrede blev fattig- 
væsenet delvis opfattet som en slags øvrighed; og med denne opfatning 
kunde det paastaaes at repræsentere den i N. L. 1—17—7 omhandlede 
øvrighed, som indehar den autoritative tutelmyndighed. 
Denne fortolkning støttedes naturligvis ogsaa faktisk ved den omstæn- 
dighed, at de aller fleste fattige sindssyge allerede paa denne tid forsør- 
gedes af fattigvæsenerne. Men fortolkningen var ikke rigtig, og den blev 
heller ikke antaget af de autoriteter, der senere fik de herhenhørende 
spørgsmaal til behandling. 
Ved loven af r4de Januar 1837 og 2ode September 1845 gik fattig- 
væsenets bestyrelse over til at blive et kommunalt anliggende, der ikke 
undergaves anden indgriben fra statens side end den kontrol og approba- 
bationsmyndighed, som lovene forbeholder overøvrighed og regjering. 
Kommunerne overtog som eier fattigkasserne og de fattigvæsenerne tilho- 
rende indretninger, blandt hvilke flere dolhuse. 
