p pes ! M 
1912. No. 10. OM DET SINDSSYGERETSLIGE TUTEL. 143 
dette, og den kgl. prp. af 8de Januar 1848 er overensstemmende med 
Majors forslag. 
Ved tutelspergsmaalet rørte Major meget varsomt; specielt foreslog 
han ingen principiel forandring af den ved N. L. 1—17—7 fastsatte ord- 
ning, og for at gjøre loven saa elastisk som mulig og fuldt anvendelig og- 
saa efter en eventuel omordning af tutelet, benyttede han forsigtige om- 
skrivende udtryk. Saaledes betegnedes den private tutor med udtrykket : 
»Den hvem det nærmest paaligger at varetage en sindssygs tarv«. 
Til den i N. L. 1—17—7 fastsatte ordning foresloges kun to tilfeielser 
(fr. sindssygelovens § ro), nemlig for det første den, at tutelet ikke blot 
skulde vare anvendeligt over for de galne, men tillige for de vanvittige 
og afsindige, idet ordet »sindssyg¢, saaledes som omtalt i forrige kapitel, 
fastsloges som fællesbetegnelse for alle tre grupper; og for det andet 
foresloges, at politievrigheden ! skulde udeve den forvaringsmyndighed, som 
N. L. 1—17—7 havde tillagt øvrigheden; men ingen, af disse tilfeielser 
gjorde nogen reel forandring i den bestaaende ret. 
I to henseender gjorde dog forslaget en væsentlig forandring i den 
gjældende tutelret. For det første indskrænkede det i en vigtig henseende 
tutors myndighed, idet det gav sindssygeasylerne ret til selv mod hans 
protest at tilbageholde i asylet en sindssyg, naar denne „er optagen efter 
Dprighedens Forlangende eller hans llbtrebelje af Wjylets Læge antages at 
ville medføre Fare enten for ham jelv eller for den offentlige Sifferhed” 
(jfr. sindssygelovens $ 13), hvilken ret benævnes retentionsretten. For 
det andet nægtede det tutor ret til mod betaling at anbringe sin sindssyge 
myndling til behandling eller forpleining paa et sted, som ikke var autori- 
seret af vedkommende embedslæge (propositionens $ 16)). Men herom 
mere nedenfor. 
Skjønt Major saaledes tog meget forsigtigt paa den.gjældende tutelret, 
ansaa han det dog som en af den nye lovs vigtigste opgaver at standse 
det udbredte tutelmisbrug; og han fandt det derfor nødvendigt at berøve fattig- 
væsenet enhver, baade administrativ og økonomisk befatning med de sinds- 
syges anliggender. 
Major udtaler sig i det hele meget skarpt om fattigvæsenernes stilling 
til sindssygepleien. I sin »Indberetning om Sindssygeforholdene i Norge 
i 1846« udtaler han saaledes?: 
1 Naar man valgte udtrykket ,politievrigheden^ og ikke ,politiet^. var grunden hertil an- 
tagelig den, at man vilde bestemme, at tutelmyndigheden skulde tilligge alle embeds- 
mænd med politimyndighed, baade civile og militære, fra politimester og kompanichef 
til kongen som summus tutor. Betegnelsen ,politi^ vilde derfor have været for snever. 
For denne sag vil forøvrigt blive nærmere redegjort under fremstillingen af den gjæl- 
dende tutelret. 
3 Side 27, sp. 1. 
