146 PAUL WINGE. M.-N. KI. 
syge (§ 17), og de hermed forbundne udgifter vedblev altsaa at være fattig- 
udgifter. 
Loven blev altsaa, forsaavidt angaar tutelordningen, overensstem- 
mende med den kgl. prp., dog med den undtagelse, at den foreslaaede 
bestemmelse, der indskrænkede tutors myndighed til at anbringe sin sinds- 
syge myndling i privat forpleining, ikke blev optagen i loven. 
Vi skal i den del af dette arbeide, som behandler den sindssyges admi- 
nistrative stilling, gjennemgaa de enkelte bestemmelser baade i loven af 
ı7de August 1848 og i de senere love, og herunder skal vi søge at paa- 
vise, hvorledes tutelordningen i de forskjellige tilfælde er gjennemført i 
disse love. 
Spørgsmaalet om arten og styrken af det bevis, som maa føres, for- 
inden tutor kan varetage sit tutel, vil blive udførligt behandlet under vor 
gjennemgaaelse af observationsretten. Her skal kun anføres følgende: 
Udviklingen fra vitterlighedsbevis til dokumentbevis foregik naturligvis 
ikke uden vakling, og navnlig i den første tid var den øvrighedsperson, 
der uden forudgaaende tingføring skulde anvende autoritativ tutelmyndighed, 
henvist til at stole paa, hvad forstandige og paalidelige folk forklarede ham 
angaaende vedkommendes sindstilstand og paa grundlag heraf træffe sin 
skjønsmæssige afgjerelse. Hans embedsprotokol maatte altsaa søge sin 
kilde i et slags udenretslig vitterlighedsbevis. 
Endnu i begyndelsen af det 17de aarhundrede havde vi i Norge kun 
yderst faa læger, og det var derfor kun meget sjelden, at øvrigheden 
havde adgang til at erholde en lægeattest. Henimod slutningen af det 
18de aarhundrede begyndte vi imidlertid at faa et noget større antal 
embedslæger, og om troværdigheden af disses protokoller og attester gjaldt 
det samme som om de øvrige embedsmænds. 
Paa denne tid var det imidlertid baade af jurister og læger almindelig 
anerkjendt, at saavel galenskab som vanvittighed og afsindighed var syg- 
domme; og da man samtidig gik ud fra, at alle læger var kompetente til 
at diagnostisere og behandle alle sygdomme, var det naturligt, at den øv- 
righedsperson, som udøvede autoritativ tutelmyndighed, henvendte sig til 
embedslægen, naar han skulde have bragt paa det rene spørgsmaalet om, 
hvorvidt en person led af sindssygdom. Ogsaa for den private tutor var 
det rimeligt at forholde sig paa samme maade. 
Efterat udøvelsen af laegevirksomhed ved forordningerne af rode Ja- 
nuar 1619 og 4de December 1672 var bleven forbeholdt videnskabelig ud- 
dannede læger, blev ogsaa de private leger (af hvilke der forøvrigt i vort 
land dengang kun fandtes enkelte) opfattede som en slags offentlige tillids- 
