148 PAUL WINGE. M.-N. Kl. 
Vi har ovenfor omtalt, at kommissionen af 1823 ikke foreslog nogen 
forandring af den gjældende tutelordning, og det var da logisk konsekvent, 
at den heller ikke gik nærmere ind paa spørgsmaalet om, hvorledes beviset 
for foreliggende sindssygdom skulde føres, men ogsaa i denne henseende 
i det væsentlige lod det forblive ved gjældende ret. 
Kommissionen kom dog til at berøre dette spørgsmaal under over- 
veielserne angaaende anstaltregulativernes optagelsesbetingelser; og idet 
den omtaler de erklæringer, som maa foreligge ved optagelsen, nævner 
den, som ovenfor anført, blandt disse en af autoriseret lege 
udstedt og motiveret skriftlig erklæring om den til optagelse 
i anstalten anmeldte sindssyges tilstand. Der udtales intet om 
denne erklærings form; men det fremgaar dog utvetydigt af sammenhæn- 
gen, at det er meningen, at den skal indeholde en bestemt udtalelse om, 
at lægen anser angjældende som sindssyg. 
Da der her kun handles om en regulativbestemmelse, ikke om nogen 
ny lov, maa man gaa ud fra, at kommissionen ikke har ment at foreslaa 
nogen ny legal bestemmelse, men alene villet fastslaa en nøiagtigere eller 
mere præcis regel, som var paakrævet for virksomt at beskytte den per- 
sonlige frihed. 
Som ovenfor omtalt vilde heller ikke Major foreslaa nogen principiel 
forandring i den gjældende tutelret, og han vilde heller ikke ændre den 
gjældende ret, forsaavidt angaar den maade, paa hvilken beviset for fore- 
liggende sindssygdom skal føres. Men Major var nødt til at tage stand- 
punkt til spørgsmaalet om, hvilke bevisligheder maatte foreligge, forinden 
nogen optages i sindssygeasyl, og under sin overveielse af dette spørgs- 
maal gik han uden videre ud fra som selvfølgeligt givet, at det maatte 
være bevist, at vedkommende led af sindssygdom paa den tid, han optoges 
i asylet, og han var naturligvis fuldt vidende om, at dette bevis førtes 
ved fremlæggelse af lægeattest. Men han fandt det ikke paakrævet at give 
nogen ny lovbestemmelse angaaende det heromhandlede bevis, og ind- 
skrænkede sig derfor forsaavidt til at kræve leveret det bevis, som lovgiv- 
ningen til enhver tid maatte forlange. 
Derimod mente han, at den omstændighed, at vedkommende var sinds- 
syg, ikke i og for sig var tilstrækkelig til at berettige hans optagelse i 
sindssygeasyl, men at der maatte kræves noget mere. Herom udtaler han 
i motiverne til § 9 felgende: »Det er nemligen kun i de sjeldnere Til- 
fælde, at de Sindssyge efter eget frie Valg undergives Leegebehandling, 
som oftest sker dette efter andres Foranstaltning imod Patientens udtryk- 
kelige Villie og ved Indgreb i hans vigtigste personlige Rettigheder. Der- 
for maa der i de Sindssyges Interesse fordres tilstrækkelige Garantier for,” 
