1912. No. 10. OM DET SINDSSYGERETSLIGE TUTEL. I5I 
folgende del blive redegjort. Her skal kun bemærkes, at Majors ind- 
flydelse blev brudt, og følgerne viste sig snart. 
Allerede den 15de April 1852 udtaler departementet i en skrivelse til 
amtmanden i Romsdals amt som sin mening, »at Udgifterne ved de fore- 
løbige Undersøgelser af uformuende Sindssyge, der udfordres for at be- 
stemme, paa hvilken Maade de for Fremtiden skulle behandles, bør ud- 
redes af vedkommende Communers Fattigvzesens, en udtalelse, der vistnok 
strider baade mod loven og mod departementets egen udtalelse af 2ode 
November 1848, men som dog kun gjaldt en afgjørelse af spørgsmaalet 
om, hvorvidt vedkommende sindssyge skulde »forpleies som andre fattige«, 
og hvis bekræftende besvarelse altsaa vilde lede til, at fattigvæsenet maatte 
forsørge ham. Af langt større betydenhed er ialfald departementets skrivelse 
af 28de Oktober s. aar til amtmanden i Nedenes og Robygdelagets amt, 
hvori udtales: »I Anledning af en indkommen Forespørgsel om, hvorvidt 
der maatte være noget til Hinder for, at et Fattigvæsens Bestyrelse, under 
lagttagelse af Forskrifterne i Sindssygelovens § 16 og Rundskrivelse af 
3ote April 1850, bestemmer Forandring af Opholdssted for en Sindssyg, til 
hvis Forsergelse Fattigvaesenet udreder den lovbestemte Femtepart af Om- 
kostningerne, naar der i disses Beløb derved kan ske nogen Nedsættelse — 
tilkjendegives, at Departementet ikke kan anse Fattigkommissionen beretti- 
get til ensidigen at foretage nogen Forandring i den Maade, hvorpaa en 
fattig Sindssygs Forsergelse efter forudgaaet Overlæg med vedkommende 
Læger og Amtmand er bestemt at skulle ske, hvortil Amtmandens Sam- 
tykke maa ansees saa meget mere nødvendigt, som Amtscommunen ud- 
reder de fire Femtedele af Forsergelsesudgifterne.« 
Den maade, hvorpaa departementet i denne »tilkjendegivelse« besvarer 
fattigkommissionens forespørgsel, viser tydelig nok, at man allerede var paa 
vei bort fra loven tilbage i det gamle ufere !. 
Det var rimeligt, at afviklingen af fattigvæsenets befatning med sinds- 
sygepleien — ialfald mangesteds — vilde tage nogen tid, og skjønt der alle- 
rede var forløbet henved 4 aar siden lovens ikrafttræden, var der maaske 
ikke saa meget at sige paa, at endnu ikke alt var bragt i overensstemmelse 
med loven. Men det var ved departementets seneste holdning blevet klart, 
at det ikke længer blot var evnen, men ogsaa viljen, som manglede. Alt 
arbeide med gjennemførelsen af en af »sindssygelovens hovedtanker« blev 
opgivet, og centraladministrationen lod uden protest fattigvæsenet faa til- 
bage det gamle herredømme over de sindssyge. Selv der, hvor loven alle- 
rede var gjennemført, gik man tilbage til den gamle ordning, og fra iste 
1 Til skrivelsen kommer vi senere nærmere tilbage. 
