152 PAUL WINGE. M.-N. Kl. 
Januar 1855 tilbageførtes i Kristiania sindssygeudgifterne til fattigvæsenets 
budget. 
Imidlertid var Major i 1854 død, og der var ingen til at fortsætte hans 
gjerning. 
Horst var endnu i adskillige aar i fuld virksomhed som universitets- 
lærer, men han var ikke medlem af medicinalkomitéen og havde heller ikke 
forøvrigt nogen direkte befatning med medicinalstyrelsen. Hans interesse 
for psykiatriske spørgsmaal var rimeligvis ogsaa i løbet af de mange aar noget 
kjølnet. Heller ikke kunde Horst have nogen stærk sympathi for sindssyge- 
loven. Det Majorske program, som den havde gjennemført, afveg jo i 
meget væsentlige henseender fra det, han selv havde stillet sig som maal; 
særlig maatte lovens løsning af det problem, som sprengte spillet for Major, 
forekomme ham meget uheldig. Han havde villet opretholde ovrighedens 
eneret til at forlange sindssyge indlagt og beholdt i sindssygeanstalter, 
medens loven havde afskaffet denne ret og endog nægtet øvrigheden for- 
trinsret fremfor den private tutor. Horsr var derhos levende interesseret 
for pønitentiære og kriminelle opgaver og maatte saaledes have et skarpere 
blik for de krav, som kampen mod forbryderondet stillede til samfundet. 
Særlig for ham maatte sindssygelovens $ 20 staa som en naiv og utopisk 
bestemmelse. 
Det var saaledes rimelig nok, at Horst holdt sig tilbage. Ingen af 
lægerne ved sindssygeindretningerne vilde, eller kunde, ofre sig helt for 
det psykiatriske arbeide, og ingen af dem havde synderlig indgaaende 
sindssygeretslige kundskaber. Det var da naturligt, at heller ingen af dem 
vilde optage et arbeide, som Major havde ment at maatte opgive. 
Norge havde i Middelalderen havt en høit udviklet sindssygeret, og 
uagtet vort land senere var gaaet ind i et tidsrum med forfald og nedgang, 
havde dog vor sindssygeret saa nogenlunde fulgt med tiden. 
Straffeloven af 2ode August 1842 med sin fuldt moderne biologiske 
tilregnelighedsret havde stillet den norske lægestand en social opgave af 
første rang, og faa aar efter havde regjeringen vist de norske læger den 
tillid at lade en af deres egne udarbeide forslag til sindssygelov. Da dette 
forelaa som tidens kanske mest moderne og humane sindssygelov, frem- 
satte regjeringen det uden prutning som kgl. proposition, og med en del, 
ikke egentlig principielle ændringer, blev det lov. 
Straffeloven havde forbudt at straffe sindssyge og derved paalagt 
lægerne et tungt ansvar. Sindssygeloven viste den samme tillid og lagde 
hovedansvaret for de sindssyges skjæbne i lægernes haand. 
Vi har i forrige kapitel omtalt, hvorledes de norske læger var daarlig 
forberedte til sin store opgave, og hvorledes den sproglige uklarhed i høi 
