I9I2. No. 10. OM DET SINDSSYGERETSLIGE TUTEL. 153 
grad havde eget vanskelighederne. Det er saaledes forklarligt og undskylde- | 
ligt, at lægestanden ikke viste sig tilliden værdig, og at den stod der van- 
mægtig, da de nye love skulde hævdes. 
Uagtet det saaledes stod daarligt til med den autoritet, hvis naturlige 
opgave det var at forsvare og værge de goder, som loven havde garanteret 
de sindssyge, saa vilde vel alligevel neppe loven have lidt havari, og heller 
ikke de sindssyge (i den grad som skeet) være blevne bedragne for de 
goder, som den havde tilsagt dem — dersom vi havde havt en livskraftig 
tutelordning; men dette var desværre langt fra tilfælde. 
Den norske familjeret var i det hele svagt udviklet, og værgetavlen 
var saa forældet, at den ikke godt lod sig bringe i overensstemmelse med 
den gjældende retsbevidsthed, der kun anerkjendte en langt snevrere kreds 
af slægtninge som saa nærstaaende, at de kunde have moralsk ret og pligt 
til at udøve legitim tutelmyndighed. Dette forhold var vel den vigtigste grund 
til en praxis, ifølge hvilken der regelmæssig beskikkedes som værge personer, 
der allerede havde legitim tutelmyndighed, og denne praxis var naturligvis 
skikket til hos almenheden at svække bevidstheden om det legitime tutels 
høie moralske værd. 
Det autoritative tutel stod neppe synderlig bedre; og den øvrighed, 
som bragte det i anvendelse, opfattedes vel i almindelighed snarere som 
den strenge tugtemester og ordensvogter end som den barmhjertige be- 
skytter. Politiet var ogsaa saa mangelfuldt organiseret, at det ofte vanskelig 
kunde haandhæve øvrighedstutelet. 
Det var under denne sagernes stilling et sørgeligt uheld, at vi ikke 
omtrent samtidig med sindssygeloven fik en ny lov om værgemaalet. Havde 
vi nemlig dengang faaet en saadan lov, vilde alligevel, trods lægestandens 
svaghed, sindssygeloven og med den de sindssyges interesser have været 
reddet. 
Departementet havde siden 1852 ladet sindssygepleien glide tilbage til 
fattigvæsenet; men det havde ikke direkte billiget dette forhold, endnu 
mindre betegnet det som lovligt; tvertimod var departementets skrivelser 
fra denne tid angaaende sindssygepleien forsigtigt affattede". 
Det kan vel neppe betviles, at ialtfald de amtmænd, som jevnlig havde 
befatning med sindssygevæsenet, maa være blevne opmærksomme paa mod- 
striden mellem den herskende fattigvæsens-praxis og sindssygelovens be- 
stemmelser; og Daur, der i sin ovennævnte bog »Bidrag til Kundskab om 
1 Se skrivelse af 5te Marts 1855, 4de April 1857, 13de Februar 1861 og 24de Februar 1862. 
Dette er saa meget mere paafaldende, som regulativet for Gaustad af 29de August 1855 
havde tilladt asylet at modtage patienter uden tutors rekvisition. Til denne sag kommer 
vi tilbage i den felgende del. 
