1912. No. 10. OM DET SINDSSYGERETSLIGE TUTEL. i 155 
Hvis det havde været lovgiveren magtpaaliggende at forme lov- 
stederne i et teknisk rigtigt og neiagtigt sprog, havde han ikke optaget den 
gamle fattiglovs udtryk »vanvittig«, men brugt det tekniske ord »sindssyg« 
uden nøgen forklarende tilfeielse; og den eneste naturlige forklaring til, at 
ordet »vanvittig« er brugt, er den, at lovgiveren ikke har overveiet sit sprog, 
Men dersom man først erkjender, at han som felge af uneiagtished har 
skrevet »vanvittig«, da kan man ikke lægge en saa stor vegt paa ordet 
»indlægges«, at man derpaa har ret til at bygge en fortolkning, som strider 
mod andre loves udtrykkelige bud. Den paranthetiske henvisning fandtes 
forøvrigt ikke i den oprindelige kongelige proposition, og i motiverne til 
dennes fornyede fremlæggelse! anføres det, at hensigten med at indskyde 
paranthesen var den at henlede fattigkommissionernes opmærksomhed paa 
bestemmelserne i sindssygelovens SS 15, 16, 17 og r9 — altsaa ikke den 
at definere udtrykket »vanvittig«. Derimod siges der ligesaalidt her som 
andetsteds noget om, at meningen med §§ 55 og 68 skulde være den at give 
fattigvzesenet tutelmyndighed overfor nøgen sindssyg. Vi har heller ikke 
ved gjennemgaaelsen af de meget vidtløftige forarbeider til fattiglovene af 
1863 fundet nogen udtalelse om, at man har ment, at en forandring af den 
gjeeldende sindssygelovgivning var enskelig. 
Det vilde ogsaa have vaeret en meget besynderlig fremgangsmaade at 
indsætte i lovene om fattigvæsenet bestemmelser, der tilsigtede at give nye 
regler om tutelet for sindssyge; havde man fundet en reform i saa hen- 
seende ønskelig, vilde det eneste rimelige have været at forandre sindssyge- 
lovgivningen, hvor bestemmelser herom har sin naturlige plads. Da fattig- 
væsenet ved lov af 26de Mai 1877 fik interneringsret over fattige spedalske, 
skeede dette ved en bestemmelse i denne lovs §§ 2 og 3, ikke ved for- 
andring i eller tillæg til fattiglovene. 
Dersom det havde været fattiglovenes mening at give fattigvæsenet 
tutelmyndighed overfor sindssyge, da maatte de have kunnet finde et klarere 
udtryk for denne mening end $$ 55 og 68, saa meget mere som JaaBEX og 
AUGUSTINUSSEN allerede i 1848 havde lest denne opgave. 
At det ikke kan have været meningen med fattiglovene af 1863 at give 
fattigvaesenet tutelmyndighed overfor sindssyge, fremgaar forevrigt ogsaa 
deraf, at disse love isaafald vilde komme i modstrid med sig selv. De 
samme loves $ 9 stillede nemlig enhver, der for sig, ægtefælle eller bern 
under 15 aar ned fattighjzlp, under fattigvæsenets opsyn og gav dette ad- 
gang til at begjaere vedkommende umyndiggjort. Altsaa var vedkommende 
ikke umyndig, blot fordi han ned fattigunderstettelse, og følgelig havde 
1 Hvori paranthesen for første gang forekommer. 
