IOI2. No. 10. OM DET SINDSSYGERETSLIGE TUTEL. 157 
I Kristianssand var der opstaaet en meningsforskjel mellem byens 
kommunebestyrelse og fattigkommission om, hvem af disse der har at over- 
tage omsorgen for de fattige sindssyge, som ikke allerede efter loven af 
ı7de August 1848 $ 17 var overladt til fattigkommissionens forsorg. 
Kirkedepartementet meddeler i denne anledning i skrivelse af 3ote 
August 1865 til stiftamtmanden i Kristianssand: »at man antager. at om 
der end tidligere kunde være Anledning til Tvivli nævnte Hen- 
seende, formenes dog denne at være hævet ved den nye Fattig- 
lovs $ 55, der med Bestemthed gaar ud fra, at det er Fattig- 
kommissionen, der har at overtage Omsorgen for samtlige 
Kommunerne vedkommende sindssyge«. 
Da nu begrebet »omsorg« omfatter saavel tutel som forsørgelse, havde 
man faaet en departemental fortolkning, der gjenindsatte fattigvæsenet i det 
fulde herredømme »over samtlige kommunen vedkommende sindssyge«, og 
dette herredømme befæstedes yderligere ved Justitsdepartementets cirkulær- 
skrivelser af rode November 1891 og r2te Oktober 1894 samt ved den af 
det samme departement under 31te December 1895 udfærdigede nye instrux 
for kontrolkommissionerne. 
Uden protest fra lægestandens side var saaledes en af »sindssygelovens 
hovedtanker« ophørt at virke til gavn og lindring for talrige syge. 
Det er klart, at fattigvæsenets tutel ikke kunde indpasses i vor tutel- 
ordning og derfor maatte virke opløsende og ødelæggende paa denne. Det 
legitime tutel er efter loven det principale; og loven giver grei besked om, 
hvem der er den fødte værge. Bag det legitime staar det beskikkede værge- 
maal og først i tredje række det autoritative. Her har man altsaa en syste- 
matisk ordning, som hviler paa den ethiske betragtning, at det først og fremst 
er den naermestes ret og pligt at værge den sindssyge; og kun i tilfælde 
af, at dette værgemaal ikke findes betryggende, har samfundet moralsk og 
juridisk ret og dermed ogsaa pligt til at gribe ind i familjens ret og be- 
skikke en værge. Hvis heller ikke denne ordning findes betryggende, men 
ogsaa kun da, træder det autoritative tutel hjælpende til. Men der er en 
endnu helligere ret end familjens, der krænkes ved fattigvæsenets tutel, 
nemlig det enkelte menneskes ret til at beholde sin frihed, indtil den i 
henhold til lov berøves ham af en dertil bemyndiget, og denne ret har 
fattig som rig, og den fortabes ikke ved sindssygdom. 
Men denne ret maa og skal beskyttes ved en klar og human tutelord- 
ning, og den forvarede har ret til at kræve at se en utvetydig lovbestem- 
melse, i hvilken værge og værgemaal henter sin befeielse. Men fattig- 
væsenets tutel støtter sig ikke paa nogen saadan lovbestemmelse. Det er 
desuden hverken principalt eller subsidiært, og det virker derfor lige ætsende 
