I9I2. No. 10. 
OM DET SINDSSYGERETSLIGE TUTEL. 159 
Man forlangte fjernet fra fattigloven alt, som ikke strengt taget herte ind 
under dens naturlige omraade, og man vilde sammenstobe begge fattiglove 
til én lov gjaldende baade for by og land. Det første resultat af dette krav 
paa en gjennemgribende forandring af fattigloven, var det, at § 9 i lovene 
af 6te Juni 1863 blev overflyttet til lov om umyndiggjerelse af 28de No- 
vember 1898; og den 31te Mai 1900 sanktioneredes »Lov om Lesgjaengeri, 
Betleri og Drukkenskab« !, ved hvis ikrafttræden fattiglovenes bestemmelser 
om disse emner skulde sættes ud af kraft. 
Allerede i 1896 havde Kirkedepartementet nedsat en komité, hvis med- 
lemmer var stortingsmændene WEXELSEN og ViNJE samt bergverksdirektor 
O. A. CORNELIUSSEN, og denne komité udarbeidede et udkast til ny fattiglov 
overensstemmende med reformvennernes ønsker. Dette udkast blev med 
enkelte forandringer fremsat som kgl. proposition i 1898. Vedkommende 
stortingskomité indstillede i alt væsentligt overensstemmende med proposi- 
tionen; og efter lange debatter i Odelsting og Lagting blev indstillingen i 
alt væsentligt bifaldt, hvorefter stortingsbeslutningen blev sanktioneret som 
»Lov om Fattigvæsenet« den rode Mai 1900. 
Ved denne lov ophævedes fattiglovene af 1863 med undtagelse af be- 
stemmelserne om bekjæmpelse af lesgjængeriet m. m., hvilke bestemmelser 
skulde forblive gjældende, til lesgjængerloven traadte i kraft. 
Den nye fattiglov opgav i fuld konsekvents med det program, hvis 
resultat den var, SS 55 og 68 i de gamle fattiglove uden at optage nogen 
ny bestemmelse, som hjemler fattigvaesenet tutelmyndighed. 
Lovens motiver udtaler intet angaaende dette punkt, som det vel maa 
antages, fordi forandringen fremgaar som en logisk felge af lovens hele 
system og specielt af overflyttelsen til umyndiggjerelsesloven af bestemmelsen 
om fattigvaesenets adgang til at fremsætte begjaering om umyndiggjerelse. 
Hvad man nu end mener om den maade, hvorpaa der i sin tid var 
skaffet en tilsyneladende lovhjemmel for fattigvaesenets tutelmyndighed over- 
for sindssyge, saa kunde man vel nu (efterat de lovsteder, paa hvilke denne 
hjemmel støttede sig, var ophævede, uden at andre var satte i stedet) have 
ventet enighed om, at fattigvæsenet ikke længer havde den heromhandlede 
myndighed, og at saaledes sindssygelovgivningens bestemmelser om tutelet 
var gjældende ret. En saadan enighed blev dog ikke opnaaet. 
Medicinaldirektøren tilskrev under 4de September 1900 Justitsdeparte- 
mentet angaaende spørgsmaalet om den nye fattiglovs forstaaelse i det her 
omhandlede punkt og udtalte i denne skrivelse blandt andet: »Der findes, 
saavidt jeg kan se, i den nye fattiglov og dens forarbeider intet, der tyder 
1 En af den nye straffelovs bilove. 
