M.-N. Kl. 
162 PAUL WINGE. 
Dersom en voxen myndig fattig indlægger sig selv i sygehus, efterat 
fattigstyret har erklæret sig villig til at bære omkostningérne, skal fattig- 
væsenet betale, og dette betragtes da som direkte understøttelse. Dersom han 
ikke vil indlægge sig selv 1 sygehuset, kan fattigstyret ikke tvinge ham 
dertil. j 
Fattiglovens § ro 2det led og § 50 4de led taler kun om forsørgelse 
og om, hvorledes omkostningerne ved denne skal udredes. Herfor skal der 
senere blive nærmere redegjort. 
Departementet har altsaa 1 fattiglovens $ 43 fundet hjemmel for fattig- 
væsenets tutelmyndighed over fattige sindssyge og følgelig bemyndiget 
sindssygeasylerne til at modtage sindssyge efter fattigvæsenets rekvisition; 
og departementet har ikke indskrænket sig hertil, men er gaaet endnu 
videre. 
I 1900 modsatte departementet sig ikke, at Kristiania politikammer mod 
politilægens (Pau, WiwcEs) protest traf en aftale med Kristiania fattig- 
væsen, ifølge hvilken dette i endnu hoiere grad, end før var tilfælde, 
fik herredømmet over fattige sindssyge og overtog en væsentlig del af den 
embedspligt, som loven har paalagt politiet, og som dette indtil da havde 
udøvet. Fattigvæsenets tutelmisbrug antog efterhaanden de aller urimeligste 
former. Administrationen fandt sig i, at fattigkommissionerne »delegerede« (!) 
sin formentlige tutelmyndighed til et af kommissionens medlemmer eller 
endog til en af dens underordnede. Ja man »delegerede« endnu videre og 
gav tutelmyndighed til en sygehuslæge, som med hjemmel i denne »myndig- 
hedsoverdragelse« indlagde sindssyge i asyl, i tilfælde i henhold til en af 
hans underordnede lægers sindssygeattest, og heller ikke herimod gjorde 
administrationen nogen indvending. En anden eiendommelig »delegation« 
er det saakaldte embedslægetutel, hvilket administrationen selv har indført. 
I Justitsdepartementets cirkulaerskrivelse af rode November 1:891: II,5 er 
nemlig embedslægen i visse tilfælde bemyndiget til at optræde som den 
fattige sindssyges tutor, idet han, naar han finder, at indlæggelse i sinds- 
sygeasyl ikke uden skade kan opsættes, skal træffe forfeining til den 
sindssyges indlæggelse »uden at afvente Amtmandens Samtykke«. 
Vi har omtalt, hvorledes fattigvaesenets tutel efterhaanden fortrængte 
baade det legitime, det beskikkede og det autoritative tutel. Den faktiske 
omdannelse af tutelordningen indskrænkede sig imidlertid ikke dertil, at de 
