1912. No. 10. OM DET SINDSSYGERETSLIGE TUTEL. 167 
over de.i Kriminalasylet henliggende patienter udøves saaledes af Justits- 
departementet. 
Lovgivningen angaaende forsømte bern øvede ogsaa indflydelse paa 
tutelformerne. Loven af 6te Juni 1896 indførte nemlig et nyt. institut 
»værgeraadet og gav i § 2 dette adgang til at frakjende forældre — 
eller en af dem — forældremyndighed, i hvilket tilfælde værge skal be- 
skikkes. Indtil saa er skeet, udøver værgeraadet autoritativ tutelmyndighed 
over barnet. 
Andre personer eller myndigheder end. de opregnede har i norsk ret 
aldrig faaet tutelmyndighed overfor sindssyge ; særlig skal bemærkes, at denne 
myndighed ikke antages at tilkomme overordnet overfor underordnet eller 
herskab overfor tyende. Det maa erkjendes, at det i mange tilfælde vilde 
være praktisk at give en husfader eller en husmoder ret til at rekvirere sit 
sindssyge tyende indlagt i sindssygeasyl; men med vor sociale ordning 
lader en saadan ret sig ikke forene. Selvfølgelig har herskabet den samme 
ret og pligt, som efter N. L. 1—17—7 paaligger enhver, til midlertidig at 
skride ind overfor en sindssyg eller formentlig sindssyg, som tiltrænger øie- 
blikkelig hjælp ;men saasnart denne hjælp er bragt, er det herskabets ret og pligt 
at henvende sig til den sindssyges slægtning eller formynder eller til politiet. 
Det legitime tutel har i vort land lige fra Middelalderen til vor tid 
bevaret sin principale stilling, og ved vor sindssygelovgivnings revision i 
1848 blev der ikke reist spørgsmaal om at ændre dette forhold. 
Vi ser i Majors holdning til det legitime tutel et af de mange vidnes- 
byrd om' hans fine takt, der tilsagde ham at opretholde et institut, der 
skyldes aarhundreders erfaring og arbeide, idet han samtidig paa andre 
felter søgte og fandt virksomme garantier mod misbrug af slægtningers 
myndighed over den sindssyge. | 
Jeg har i min virksomhed som sindssygelæge tilegnet mig den over- 
bevisning, at det legitime tutel i det omfang og paa den maade, som det 
er gjennemført hos os, har været til stort gavn for vort sindssygevæsen. 
I det overveiende antal tilfælde bestaar der nemlig et moralsk forhold 
mellem den syge og hans slægt, noget som hin ganske vist paa grund af 
sin sygdom ofte miskjender, men hvis ethiske værdi derfor ingenlunde til- 
intetgjøres. Det er vel saa, at der forekommer ikke faa tilfælde, hvor 
slægtningerne er uskikkede til at varetage sin forvaringspligt, og at der 
indtræffer endnu flere, hvor tutelet ikke bør overdrages disse, selv om de 
er vel skikkede til at røgte dette; men disse tilfælde er dog ikke mere 
end undtagelser, for hvis skyld det ingenlunde er nødvendigt at ophæve 
det legitime tutel eller dettes principale stilling. Endnu mindre er det nød- 
