1912. No. ro. OM DET SiNDSSYGERETSLIGE TUTEL. 169 
Fattigvaesenets indblanding i det sindssygeretslige tutel medførte selv- 
felgelig ulemper og misligheder, navnlig derved, at den lammede politiov- 
righedens autoritative tutel. Seerlig i Kristiania, hvor forholdene var sterre 
end noget andet sted i Norge, blev efterhaanden disse ulemper og mislig- 
heder stærkere folbare. 
Efterat fattigvæsenets tutelmyndighed i 1900 var bleven opretholdt — 
og for Kristianias vedkommende endog udvidet — skjønt den nye fattiglov 
havde ophævet de paragrafer i de gamle love, der paaberaabtes som hjem- 
mel for fattigvæsenets tutel, fremkom endelig en offentlig protest mod hele 
denne lovstridige og inhumane praxis!; og da et indtruffet tilfælde havde 
vakt almenhedens opmærksomhed, blev protesten delvis paaagtet. 
I skrivelse af 20de December 1906 nedsatte Justitsdepartementet en 
komité bestaaende af lagmand HERSsLEB Vocr (formand), direkter A. LINDBOE, 
politilæge dr. Paut WINGE og politifuldmaegtig E. BRÆIN, som under 21de 
Mai 1907 afløstes af politifuldmægtig Hararn WIESENER, for at udarbeide 
forslag til regler om forvaringen af farlige sindssyge, specielt forsaavidt 
angaar politiets befatning med denne. 
Denne komité afgav under 23de Januar 1908 sin indstilling, i hvilken 
indeholdes et forslag med motiver til nye bestemmelser om forvaringen af 
farlige sindssyge og andre sindssyge, der forstyrrer den offentlige orden 
og sikkerhed. 
Komitéens forslag blev i alt væsentligt bifaldt af Justitsdepartementet 
og stadfæstet ved kgl. resolution af 7de November 1908. 
Disse bestemmelser, ved hvilke politiøvrighedens autoritative tutel blev 
i væsentlig grad styrket, vil blive indtagne i sin helhed og kommenterede 
under vor behandling af sindssygelovens $ ro. 
Imidlertid indtraf allerede aaret efter et nyt opsigtvækkende tilfælde. 
Dette angik en enke, som af sin steddatter med Kristiania politis hjælp 
1 Jeg tillader mig her at indskyde en personlig redegjerelse. Som politilæge i Kristiania 
havde jeg rig anledning til at gjøre erfaringer om, hvorledes fattigvæsenets tutelud- 
øvelse virkede; og jeg var derfor særdeles tilfreds med, at den kgl. prp. af 1898 til ny 
fattiglov havde foreslaaet at ophæve de ovennævnte bestemmelser i byfattiglovens S 55 
og landsfattiglovens $ 68 uden at erstatte disse bestemmelser med nye af lignende 
indhold. 
Under nogle forelæsninger, som jeg i r899 holdt over sindssygelovens S ro, udtalte 
jeg min glæde over, at fattigvæsenets tutel efter den nye lovs vedtagelse vilde bort- 
falde; og da loven var vedtagen, rettede jeg som politilæge en henvendelse til Kristi- 
ania politikammer angaaende forføininger, som antoges at maatte træffes, naar fattig- 
væsenets tutelmyndighed ophørte. Det viste sig imidlertid, at departementet var tilsinds 
at lade fattigvæsenet fortsætte med sin tutelpraxis paa samme maade som før; og den 
ovennævnte aftale mellem Kristiania politikammer og fattigvæsen kom istand. Jeg be- 
stred da i mine ,, Forelæsninger over den norske sindssygelovgivning“ lovligheden af 
denne praxis og skrev ogsaa i November og December 1902 nogle artikler i „Morgen- 
bladet" om denne sag. 
