IQ12. No. 10. OM DET SINDSSYGERETSLIGE TUTEL. 183 
2 a — _— _— — ———— - E ERES 
pligtelse. Men overensstemmende med den nyere lovgivnings aand maa 
det antages, at retspraxis har begrænset denne forpligtelse til kun at gjaelde 
de tilfælde, da tutor staar i saa nært familjeforhold til den sindssyge, at 
han vilde have forsergelsespligt, dersom der forelaa spergsmaal om fattig- 
hjælp". 
Til hele dette spørgsmaal kommer vi nærmere tilbage under gjennem- 
gaaelsen af forsørgelsesmaaden. 
Spørgsmaalet om tutors ansvar for misligholdelse af sit tutel har kun 
meget sparsomt været behandlet i norsk ret, og vi har kun faa og lidet 
udtømmende lovbestemmelser angaaende dette emne. Særlig mangler lov- 
bestemmelser om, hvorvidt — og i tilfælde i hvilken udstrækning — tutor 
er ansvarlig for den skade, som hans sindssyge myndling ved hans uagt- 
somhed har faaet leilighed til at forvolde tredjemand. 
Ved behandlingen af spørgsmaalet om tutors ansvar maa vi først skarpt 
skjelne mellem den legitime tutor og formynderen og dernæst mellem det 
civilretslige og det strafferetslige ansvar. 
Formynderen er nemlig en offentlig tjenestemand og har som saadan 
et ansvar, der strækker sig meget længer end det, der paaligger den legi- 
time tutor, som ikke er tjenestemand, men kun har en almindelig borger- 
og familjepligt overfor den sindssyge. Da imidlertid den legitime tutor og 
formynderens ansvar i det væsentlige falder sammen, skal vi først omhandle 
spørgsmaalet om udstrækningen af det almindelige tutelansvar og til slut- 
ning tilfoie nogle bemærkninger om det ansvar, som særlig paahviler for- 
mynderen. 
Vi tager dog kun hensyn til forvaringen, idet, som bemærket, en rede- 
gjørelse for det med formuesbestyrelsen forbundne ansvar ligger udenfor 
dette arbeides plan. 
Som ovenfor anført er den sindssyges stilling efter norsk ret i alt 
væsentligt den samme som barnets, hvilket ogsaa har fundet udtryk i lov 
af 22de Mai 1902 om den almindelige borgerlige straffelovs ikrafttræden 
(indferselsloven), hvis §§ 22 og 23 bestemmer, at barnet og den sindssyge 
i almindelighed ikke er ansvarlig for den skade, det volder; dog kan retten, 
hvor det efter omstændighederne findes billigt, bestemme, at skaden helt 
1 Spørgsmaalet om forholdet mellem en slægtnings forvaringspligt og forsørgelsespligt er 
berørt i præmisserne til sorenskriveren i N. Hedetnarkens dom af rite Januar 1839 i 
sagen ang. H. F. Glersen (se Norsk Retstidende 1844 s. 97). Se ogsaa ,Motiveret Ud- 
kast til almindelig Lov om Fattigvæsenet i Kjobstaederne, udarbeidet af Kommissionen 
af r6de Februar 1843" s. 22. Jfr. desuden Indredepartementets skrivelse af 20de Nov. 
1848 og Justitsdepartementets skrivelse af 17de September 1908. 
