ee "a ^6 u ER. P2 "Tw 
2 > - 
I9I2. No. 10. OM UDBREDELSEN AF SINDSSYGD. ETC. I GAMMEL TID. 195 
skjaerpet, og i den seneste keisertid indfertes deportation som straf for 
forseg paa homosexuel omgang og dedsstraf for den fuldbyrdede forbry- 
delse". Alt selvfølgelig forgjæves. Den romerske overklasse døde ud, og 
den romerske magt var forbi. 
Har vi da historiske oplysninger, som gjør det sandsynligt, at de 
sindssyges antal er steget i det heromhandlede tidsrum? Vi mener, at 
spørgsmaalet maa besvares i bekræftende retning. Baade det autoritative 
tutel og cura dementis blev oprettede i keisertiden, det sidste neppe lang 
tid efter det første; og det synes høist sandsynligt, at denne reform er 
fremkaldt ved en forværrelse af sindssygeondet. 
I samme retning peger ogsaa den omstændighed, at lægevidenskaben 
i denne periode mere indgaaende end tidligere beskjæftigede sig med psy- 
kiatriske studier. ARETAIOS har givet os Oldtidens fyldigste psykiatriske 
sygdomsbeskrivelse og bedste diagnoseschema; og Soranus har fremsat 
therapeutiske ledetanker, som henviser til en rig erfaring. 
I og for sig beviser dette forhold ganske vist lidet; men ser man det 
i sammenhæng med, hvad vi forøvrigt ved om tiden, og navnlig i for- 
bindelse med den omtrent samtidige juridiske reform, bør man neppe und- 
lade ogsaa at tage dette forhold i betragtning, naar det gjælder at op- 
gjøre sig en mening om sindssygeondets udbredelse i den romerske keisertid. 
Uagtet vi saaledes antager, at sindssygdommene i keisertiden har væ- 
ret meget hyppigt forekommende inden den egentlige romerske nation, 
saa finder vi det dog ikke sandsynligt, at disse sygdomme har været saa 
jevnt og stærkt udbredt blandt alle befolkningslag i det hele rige, som til- 
fælde er i vor tid blandt de europæiske civiliserede nationer. En betragt- 
ning af de sociale og nationale forhold i det romerske keiserdømme synes 
os at tale for denne opfatnings rigtighed. 
Romerne selv udgjorde kun en ringe del af rigets befolkning, 
og selv om man medregner Grækerne, faar man alligevel en minoritet. 
Men den omtalte degenerationsproces angreb kun, eller ialtfald væsent- 
lig kun, den romersk-græske overklasse. I ethvert fald boede der rundt 
om i riget, navnlig 1 de vestlige og nordlige dele, talrige fremmede folke- 
slag, f. ex. Kelter og Germaner, som endnu levede under sociale forhold, 
der ikke giver grobund for en udvikling som den heromhandlede. Tacitus 
fremholder saaledes Germanernes rene og simple sæder i modsætning til 
den romerske fordærvelse, og det blev først og fremst Germanerne, som 
fortsatte det romerske rige og den romerske kultur. 
1 Se Mommsen: Römisches Strafrecht (1899) s. 703 f. 
