202 PAUL WINGE. z M.-N. Kl. 
mede Norge forfærdeligt. Hele overklassen blev skrabet bort, staten og 
folket gik til grunde. Sproget forarmedes til saagodtsom litteraturløse 
bondedialekter, og nationen hensank i en dødlignende dvale. 
J. E. Sans har i sin »Udsigt over den norske Historie« vist os, hvorledes 
aristokratiets ødelæggelse var hovedaarsagen til den gamle norske stats 
undergang, og den historiske lov, Sars her har pegt paa, gjeelder ganske 
vist ikke blot Norge, men ogsaa i den ovrige verden. Den har utvilsomt 
almengyldighed. 
Vi maa saaledes antage, at sindssygeondet i denne periode (navnlig 
i det r4de aarhundrede) er blevet meget forværret, og at dette har be- 
virket en stigning af de sindssyges antal (noget hvortil jo ogsaa den 
sindssygeretslige reform og det øgede krav paa anstaltplads ligefrem 
henviser); men man maa ved bedømmelsen af hele dette forhold ikke tabe 
af sigte, at der samtidig gjorde sig gjældende en række overordentlig dybt 
indgribende faktorer, som i meget høj grad maa have kompliceret situa- 
tionen. 
De stærkt virulente infektionssygdomme, som paa denne tid herjede 
hele den gamle verden, først og fremst den frygtelige pest-pandemi, dræbte 
en meget stor del af jordens befolkning og maa i det hele baade direkte 
og indirekte have øvet en overordentlig stor indflydelse paa de degenera- 
tive tilstandes udbredelse. 
Man maa ogsaa i denne sammenhæng tage væsentligt hensyn til tidens 
religiøse bevægelser. Disse var vistnok, som nævnt, for en stor del selv 
virkning og udslag af den psykopathiske degeneration, men de havde og- 
saa en mægtig indflydelse paa degenerationens videre udvikling og forløb. 
Helvedeslæren med dens kjætterforfølgelse og hexebrænding fik, som 
vi har omtalt, navnlig fra det 14de aarhundrede en saadan magt, at kun 
faa vovede at hæve sin røst imod den, og den bragte de sindssyge og 
deres omgivelser de frygteligste lidelser og udbredte dyb demoralisation 
blandt den fordummede mængde, som under sine læremesteres ledelse sam- 
lede sig om de rygende kjætter- og hexebaal. Ganske vist har dette liv med 
dets overspændte idéer og fanatiske skrækgjerninger bragt til udbrud mange til- 
fælde af sindssygdom, særlig af galenskab ; men sagen har ogsaa en anden side. 
Man kan ikke nægte, at endog dette brutale uvæsen var godt for noget. 
Det var en reaktion mod et, ikke mindst for den psykiske sundhed, 
farligt sværmeri, der ved hjælp af tidens overtro øvede en demoraliserende 
virkning, som neppe var mindre ødelæggende end den, baalene bragte; 
og dette sværmeri var en aarsag til sindssygom af samme art og styrke 
som den, kjætterforfølgelse og hexebrænding voldte. Blandt de stakkels 
ofre, der, ofte efter selvangivelse, førtes til baalene, var der visselig 
