1912. No. 10. OM UDBREDELSEN AF SINDSSYGD. ETC. I GAMMEL TID. 203 
særdeles mange, som led af alvorlige degenerative sindssygdomme, og 
som døden hindrede i at bringe børn til verden. Noget lignende gjælder 
ogsaa de haarde straffe med langvarige indespærringer og tildels med 
mutilation. De var inhumane, ja oprørende og spredte visselig svær demorali- 
sation ; men de lagde ogsaa hindringer iveien for, at degenererede mennesker 
avlede børn, og modvirkede saaledes den psykopathiske degeneration. Der- 
ved hemmedes baade sindssygdommenes og kriminalitetens væxt, og særlig 
vanskeliggjordes dannelsen af et af vor tids største sociale onder — for- 
bryderfamiljen. 
Denne regenerative proces støttedes utvilsomt ved riddervæsenets ud- 
vikling, som vistnok i hei grad bidrog til at kontrabalancere den af de 
kristne dogmatikere stærkt hævdede contritionsethik, der, navnlig hvis den 
havde faaet for stærk indflydelse paa ungdommens opdragelse, kunde være 
bleven betænkelig nok for opretholdelsen af gonochorismens normale stand. 
Det middelalderlige barbari kom saaledes til at øve en dobbelt virk- 
ning paa sindssygeondet, en fremmende og en hemmende; og det er van- 
skeligt at dømme om disse virkningers indbyrdes styrke. Tager man alle 
disse forholde i betragtning, maa det vel medgives, at det for Middel- 
alderens vedkommende er endda vanskeligere end for Oldtidens at opgjere 
sig en begrundet mening om de sindssyges antal eller dettes stigen og 
falden i de forskjellige tidsafsnit. 
Derimod har vi fra den senere Middelalder noget fyldigere oplysnin- 
ger end fra Oldtiden om den maade, paa hvilken de sindssyge var anbragte 
og forpleiede. Men beretningerne herom maa behandles med den sterste 
varsomhed, og man ber være meget forsigtig med at skjænke tiltro til alle 
de oprerende fortællinger om legemlig og aandelig mishandling af de 
sindssyge. 
De sindssyge har altid havt en meget ulige skjæbne. Nogie blev 
profeter, hellige mennesker, der samlede om sig skarer af troende tilhaen- 
gere, som var rede til hvilketsomhelst offer for sin mester og dennes idéer. 
Andre blev anseede som syge og ned godt af kirkens og sine medmen- 
neskers barmhjertighed; atter andre drog omkring som narre og var ud- 
stillede til spot og leier. Nogle pinte sig selv med de mest raftinerede 
selvplagerier, andre blev behandlede som vilde dyr, og atter andre blev 
pinte tildede. 
I Middelalderen har rimeligvis denne umaadelige forskjel i behandlings- 
maaden været stærkere fremtrædende end baade tidligere og senere. Dette 
forhold har sin store kulturhistoriske interesse og hænger paa det neieste 
sammen med tidens hele sociale og religiøse liv; og dette liv havde gan- 
