1912. No. 10. OM UDBREDELSEN AF SINDSSYGD. ETC. I GAMMEL TID. 205 
aarhundrede en fast grundsætning i den kanoniske ret, »at Kirkegodset dan- 
nede Stiftelser 2: juridiske Personer, der selv eiede sit Gods, og over hvilke 
Kirken gjennem sine Tjenestemænd kun udøvede en Forvaltningsmyndig- 
hed« !. De milde eller velgjerende stiftelser, det vil sige stiftelser, hvis opgave 
det er at eve barmhjertighedsgjerning (og hertil henregnedes selvfelgelig 
hospitalsvirksomheden), dannede ingen undtagelse fra denne retsgrundsæt- 
ning. 
Kirkens hele barmhjertighedégjerning — og altsaa ogsaa hospitalerne 
— stod under biskoppernes tilsyn og overledelse; og fattigforsørgelsen og 
sygepleien udgjorde idethele en væsentlig del af geistlighedens gjøremaal. 
Foruden ved hospitaler, legater og andre pengegaver samt almisser 
sørgedes der i Middelalderens Norge ogsaa ved beskatning for de fattiges 
underhold, idet disse saavel i byerne som paa landet havde krav paa en 
fjerdedel af tienden?. 
Idet den lutherske reformation i Danmark og Norge negtede at aner- 
kjende pavens autoritet og ophævede det katholske biskopdemme, gjorde 
staten sig til kirkens herre og overtog som saadan varetagelsen af de 
kirkelige interesser. I og med denne forandring gled forvaltningen af 
kirkegodset fra de katholske biskopper over til statens kirkelige embeds- 
mænd, og med det øvrige kirkegods fulgte selvfølgelig ogsaa hospitalerne. 
Reformatorerne gav menighederne en langt fastere organisation og 
større indflydelse, end de i den katholske tid havde havt, og idet de sam- 
tidig erkjendte kirkens forpligtelse til at understøtte de trængende fattige 
og syge, overdrog de menighederne forvaltningen af kirkegodset og dermed 
ogsaa fattig- og sygeforsørgelsen. En af reformatorernes hovedopgaver 
under arbeidet med organisationen af de nye menigheder blev derfor at 
ordne disses økonomiske forhold paa en saadan maade, at der til enhver 
tid havdes til raadighed de fornødne midler til fattig- og sygepleien. 
Kirken og staten optraadte imidlertid ikke længer som adskilte, af hin- 
anden uafhængige institutioner, men tvertimod som tvende med hinanden 
neie forbundne virksomhedsomraader, der begge havde en fælles øverste 
chef i kongen, et forhold, der selvfølgelig maatte faa en gjennemgribende 
indflydelse paa den nye ordning. 
I den katholske tid havde vistnok hverken de verdslige myndigheder 
eller byborgere og bønder ganske savnet indflydelse paa den kirkelige 
administration og økonomi; men denne indflydelse blev ved reformationen 
1 Se FREDRIK STANG: St. Jørgens Hospital i Bergen s. 15, sp. 2 og R. TH. OPPER- 
MANN: Den danske Rets Bestemmelser om Stiftelser s. 2 f. 
2 Se T. H. AscHEHouG: De norske Communers Retsforfatning fer 1837 s. 129. 
