208 PAUL WINGE. M.-N. Kl. 
Denne ordning var imidlertid upopulær, hvorfor den kun uregelmæssig blev 
efterkommen 1, og man maatte saaledes hjælpe sig med ukontrolleret al- 
misse. Forøvrigt havde ogsaa landdistrikterne nogen hjælp i hospitalerne, 
idet disse i almindelighed ikke havde faste distrikter og derfor tillige kunde 
optage fattige fra steder udenfor den by, hvori hospitalet var beliggende. 
Den omstændighed, at menigheden understøtter fattige, udelukker naturlig- 
vis ikke, at ogsaa det enkelte menighedslem kan føle moralsk forpligtelse 
til at yde den værdige trængende almisse, og den er heller ingen hindring 
for, at den fattige uden at støde an mod den kirkelige autoritet, ja endog 
med dennes billigelse, kan bønfalde sine medmennesker om almisse. Selv- 
følgelig har der ogsaa altid været givet og modtaget almisser uden kontrol 
af nogen autoritet; særlig i de norske landdistrikter, hvor fattigforsørgel-. 
sen, som ovenfor omtalt, var meget svagt organiseret, var naturligvis den 
ukontrollerede almisse overordentlig udbredt. Betleriet var i den katholske 
tid ikke ubetinget anseet som uhæderligt; ja der gaves, som bekjendt, endog 
geistlige ordener, hvis medlemmer levede som tiggere. 
Imidlertid var betleriet allerede i hin tid et saa stort samfundsonde, at 
myndighederne maatte søge efter midler til at bekjæmpe det; og i de gamle 
norske love findes hertil sigtende straffebestemmelser >. 
LUTHER og de tyske reformatorer erklærede, at betleri var en kristen 
uværdigt og derfor ikke maatte taales; og i England fik man omkring 
aarhundredskiftet strenge lovbestemmelser og andre forholdsregler mod 
betleri?. 
Omtrent paa samme tid opkom der ogsaa i de norske byer fattighuse, 
der eiedes af stiftelser, funderede ved gaver, og underholdtes ved almisser 
og tilskud af byens fattigvæsen. 
Fattighusene, der tildels ogsaa benævntes hospitaler, stod under opsyn 
af byens øvrighed og sogneprest og optog mænd og kvinder, der paa 
grund af vanførhed, sygelighed eller alderdomssvaghed ikke formaaede at 
ernære sig ved eget arbeide. 
Paa landet, og tildels i byerne tolereredes helt ned til henimod vor 
tid enkelte former af konventionelt betleri. Mest bekjendt af disse tigger- 
skikke er den at »busta«, som bestod deri, at en nygift mand eller kone 
1 Se AscHEHOUGS ovencit. verk s. 9o. 
? Den islandske Grágás satte endog landsforvisning som straf for betleri. 
3 Se P. F. Bassor i ovencit. , Motiveret Udkast til almindelig Lov om Fattigvæsenet i Kjob- 
stæderne og paa Landet", 
