1912. No. 10. OM UDBREDELSEN AF SINDSSYGD. ETC. I GAMMEL TID. 211 
bestemmelser om de almindelige hospitalers administration og forpligtelser 
og bestemmer dernæst i § 15, at der i byerne skal ansættes fattigforstan- 
dere, som har at uddele de indkomne gaver og aflægge regnskab for byens 
øvrighed og sogneprest!. Denne bestemmelse indeholdt forøvrigt intet væsent- 
ligt nyt, idet den i virkeligheden kun indførte en ny betegnelse i stedet for 
den ældre »diakon«?. Sluttelig bestemmer § 16, at paa landet skal »kirkens 
patroner«* eller kirkevaergerne* sammen med sognepresten uddele blandt 
de fattige den i tavlerne? eller baekkenerne? eller paa anden maade ind- 
komne almisse. 
Ved enevoldsmagtens indferelse var imidlertid byernes kommunale selv- 
styre bleven meget indskrænket, og ved lovbogens ikrafttræden tabte land- 
kommunerne fuldstændig raadigheden over sine anliggender. 
Naar undtages, at betalingen af bondelod efterhaanden bortfaldt, forblev 
derfor fattigvæsenet paa landet i virkeligheden omtrent uforandret, indtil 
der kom ny fart i regjeringens bestræbelser for at udrydde betleriet. 
Det netop omtalte krav paa en omorganisation af fattigvæsenet gjen- 
nemført ved kongelige anordninger (reskripter) af 2den December 1741, 
2gde August 1755, ste Mai 1786 og r3de August 1790, hvorved fattig- 
væsenet organiseredes henholdsvis for Akershus, Bergens, Kristiansands 
og Trondhjems stifter. 
Ved disse anordninger oprettedes for hvert stift en stiftsdirektion 5 be- 
staaende af stiftamtmanden og biskoppen”; og under denne direktion hen- 
lagdes, blandt en del andre forretninger, overledelsen af hospitalsvæsenet 
og af de nye fattigkommissioner?, som ved de samme anordninger oprettedes 
baade i byerne og paa landet. 
1 Bergen var paa denne tid den eneste norske by, som havde flere sogne og følgelig fik 
flere fattigdistrikter. 
2 Man havde allerede langt tidligere brugt lignende betegnelser i stedet for den latinske 
ordinants's ,diakon“. I Stavanger betegnedes saaledes diakonerne gjennem den største del 
af det r;de aarhundrede som ,De Huusarmes Forstandere" (se A. E. ERICHSEN: ,Stav- 
angers retsprotokoller 1617— 1683 i uddrag", hvor disse ombudsmænd omtales paa ad- 
skillige steder). 
oo 
Stiftsbefalingsmanden (stiftamtmanden) og biskoppen. 
Det var, som anført, reformationens forudsætning, at kirkerne dannede stiftelser, som 
skulde bestaa ved egne midler, hvoraf prester og andre tjenere kunde lønnes og byg- 
ningerne og andre eiendomme vedligeholdes. For kirkerne skulde ansættes værger til 
at bestyre kirkens midler (se ASCHEHOUG ovencit. s. 127). 
5 Tavlerne var skaale eller bretter, der ombares i kirken, bækkenerne eller blokkene var 
faststaaende bøsser; begge indretninger tjente til opsamling af pengegaver. 
I Nordlands og Finmarkens amt samt i den til Trondhjems stift hørende del af Roms- 
dalen anordnedes istedet en amtskommission bestaaende af amtmanden og biskoppen. 
Allerede N. L. forudsætter (2—19—4 og ri) sammenarbeide mellem stiftamtmanden og 
biskoppen (kirkens forsvar) angaaende kirkens styrelse. 
8 Se Morzrrerpr: Kirkeret (1844) Kap. III. 
