I9I2. No. 10. OM UDBREDELSEN AF SINDSSYGD. ETC. I GAMMEL TID. 225 
deraf ei letteligen jfal funne udbryde; og derhos ben Anitalt 
gjøre, at de af Hojpitalerne deres fornødne Underholdning og 
Tiljyn nyde og befomme. 
Reskriptet til de øvrige stifter er saalydende: 
Gr. Kongen bar fornummet, at paa de flejte Steder i Norge 
itfe ifal findes jaa bequemme Væreljer, hvori fattige Folf, jom 
af Vanvittiqhed og Sindets Forjtyrrelje blive hjemjøgte, funne 
indiettes og forvares. 
Stiftsbefal. og Bijfoppen jfal til jaadanne fattige Lemmers 
Snbjetteli'e og Forvalring v. j. v. (ligesom i foregaaende Reskript). 
Angaaende forstaaelsen af disse reskripter skal vi, foruden at henvise 
til det i foregaaende kapitel anførte, bemærke følgende: 
Reskripterne taler kun om fattige sindssyges forvaring og underhold, 
men nævner intet om, hvorledes der skal forholdes med de sindssyge, som 
selv eier de til passende forpleining fornedne pengemidler, eller som for- 
svarlig forsørges af andre og saaledes ikke kan betegnes som fattige. 
Dersom den fattige sindssyge ingen tutelforpligtet slægtning har, eller 
dersom den legitime tutor savner »Middel« til at forvare og forserge den 
syge paa passende maade, da kan øvrigheden (der i dette tilfælde er stifts- 
direktionen) paalægge stiftets hovedhospital at modtage samt bevogte og 
forpleie den syge i et for dette øjemed indrettet værelse. De hermed for- 
bundne udgifter skal betales af hospitalet, som ikke har krav paa godt- 
gjørelse, uanseet hvor i stiftet patienten er hjemmehørende. 
Det maa forøvrigt antages, at det har været reskripternes forudsæt- 
ning, at ogsaa bemidlede sindssyge efter paalæg af stiftsdirektionen skulde 
kunne optages i hospitalerne, naar det private tutel ikke ansaaes tilstrække- 
lig betryggende, mod at de betalte kurpenge efter overenskomst mellem den 
private tutor og hospitalet. 
Forpligtelsen og formentlig ogsaa adgangen til at optage sindssyge er 
begrænset til det antal, som passende kan forpleies i et eller to værelser; 
og dette antal har neppe nogensteds overskredet nogle ganske faa. Det 
maa ansees givet, at reskripterne gjælder begge kjøn, men der savnes 
specielle regler for fordelingen af disse; rimeligvis har det været overladt 
vedkommende hospitalsdirektion i denne henseende at ordne sig, som man 
fandt tjenligst; og der har ikke været noget forbud mod at forpleie personer 
af forskjelligt kjøn i samme værelse. 
1 Sammenholdes reskripterne af 25de Januar 1776, 24de Febr. 1786, 31te Dec. 1790 og 
ııte Januar 1793, synes det klart at fremgaa, at saa maa have været meningen. 
Vid.-Selsk. Skrifter. I. M.-N. Kl. 1912. No. ro. 15 
