p 
I9I2. No. 10. OM UDBREDELSEN AF SINDSSYGD. ETC. I GAMMEL TID.. 243 
Idet paragrafen i denne form blev optagen i loven af 17de August 
1848, blev resultatet alligevel det, at man paa en maade fik to klasser af 
sindssygeanstalter, nemlig for det ferste de, som blev autoriserede i hen- 
hold til S 1, og for det andet de, som autoriseredes efter $ 8. 
Forskjellen mellem disse to klasser var den, at de førstnævnte skulde 
oprettes fra nyt af efter lovens ikrafttræden, som fuldt selvstændige ind- 
retninger, med opfyldelse af fordringerne i $ 1, hvorfor de ogsaa skulde 
være beregnede paa en længere fremtid; medens de sidstnævnte var alle- 
rede existerende indretninger, for hvis vedkommende der ikke forlangtes 
fuld opfyldelse af $ 1, og som derfor var at anse som en slags nødanstal- 
ter, beregnede paa kun at virke i den nærmest liggende fremtid. 
Under det senere arbeide med gjennemførelse af loven forbeholdt 
man betegnelsen »Sindssygeasyl« for de efter § 1 autoriserede an- 
stalter, medens man betegnede de efter $ 8 autoriserede som »Sindssyge- 
Indretninger«, hvilken sidste betegnelse ogsaa blev benyttet i de 
autorisationsdokumenter, ved hvis affattelse Major medvirkede !. 
Samtidig søgte imidlertid saavel Major som medicinalkomitéen og de- 
partementet at gjøre den institutionelle forskjel mellem sindssygeasylerne 
og sindssygeindretningerne saa liden som mulig; og til den ende gjorde 
de sindssygelovens §§ 2—14 samt 20 og 21 og delvis ogsaa § 1 gjæl- 
dende for samtlige anstalter, hvoraf følger, at de alle kommer i samme 
stilling til medicinalstyrelsen. 
Major havde, som ovenfor anført, oprindelig hævdet den opfatning, 
at det var nødvendigt, at staten overtog opførelsen og bestyrelsen af alle 
offentlige sindssygeasyler; men denne mening vandt ikke departementets 
bifald, og i det foredrag, som ligger til grund for den kgl. prp., omtales, 
at man har havt under overveielse spørgsmaalet om at paalægge kommu- 
nerne at indrette sindssygeasyler, men atter frafaldt denne tanke, idet man 
dog har næret det haab, at større kommuner af egen drift og i egen in- 
teresse vilde komme til at gjøre dette. 
Loven kom saaledes ikke til at indeholde noget forbud mod, at kom- 
munerne opretter sindssygeasyler; tvertimod er det dens forudsætning, at 
saa bør ske i størst mulig udstrækning. 
1 Denne sprogbrug strider ganske mod loven, der i selve & 8 taler om ,nu existerende 
Sindssygeasyler“. Det følgende udtryk ,eller Localer, hvori Sindssyge ere optagne og for- 
pleies" har vel bidraget til at skabe forvirring. 
