250 PAUL WINGE. M.-N. Ki. 
neppe været forskjellige fra dem, som ogsaa tidligere anvendtes. Heller 
ikke kan vi finde den haarde dom, som Major fælder over fattigkommis- 
sionerne, historisk begrundet; thi disse var ikke saaledes sammensatte, at 
man har foie til at betvile, at retsind og humanitet som regel har formaaet 
at gjøre sig gjældende. 
Paa den anden side kan det efter Majors skildring i forbindelse med, 
hvad vi forøvrigt ved om denne sag, ikke ansees tvilsomt, at den private 
forpleining dengang som nu var vort sindssygevæsens største anstødssten, 
og vi kan vistnok ogsaa vedgaa, at fattigvæsenerne allerede dengang i 
ikke ringe udstrækning optraadte, som om de havde forvaringsmyndighed 
overfor de af dem forsørgede sindssyge. 
Det maa vel medgives, at Majors kritik er for streng, men det maa 
paa den anden side erkjendes, at den blev ført med overbevisningens 
varme, og den vakte ogsaa almenhedens ansvarsfølelse. 
Som det af ovenstaaende vil fremgaa, fandtes der ved begyndelsen af 
det 19de aarhundrede ingen for det hele rige gjældende almindelig regel 
om, hvorledes udgifterne ved forsørgelse, forpleining og behandling af fat- 
tige sindssyge skulde udredes, og fremgangsmaaden var ogsaa noget for- 
skjellig i de forskjellige distrikter. Major bemærker, at disse udgifter »paa 
nogle Steder udredes af Kjøbstad- eller Amtskommunerne, medens de paa 
andre afholdes af Preestegjeeldene«. 
Imidlertid havde, som ovenfor omtalt, reskriptet af 20de 
Mai 1774 paalagt amterne efter ligning »hvert for sine fat- 
tige« at udrede omkostningerne ved kur og pleieisygehus for 
veneriske, og den i 1834 nedsatte kgl. kommission til udarbeidelse af 
ny lov om medicinalvæsenet anbefalede at gjøre dette system anvende- 
ligt ogsaa overfor fattige sindssyge”. Medicinalkommissionen optog 
derfor i sit lovforslag (1847) en bestemmelse, ifølge hvilken 
1 Repræsentanterne HoLmBoE, GRAN og Konow fremsatte for Stortinget i 1848 følgende 
forslag: „Omkostningerne for fattige veneriske, radesyge, spedalske og sindssyge Pati- 
enters Kuur og Pleie udredes af vedkommende Kjøbstads- eller Amtskommune. Ladesteder 
bliver med Hensyn til disse Udgifter at anse som Kjøbstæder." — Kirkekomitéen ind- 
stillede dette forslag til bifald undtagen for de sindssyge, for hvis vedkommende sinds- 
sygeloven vilde optage de fornødne bestemmelser. Odelstinget forkastede derimod under 
8de Juli 1848 forslaget, idet der samtidig henstilledes til regjeringen at lade anstille 
undersøgelser angaaende de i forslaget omhandlede forhold og fremlægge en rede- 
gjørelse for det følgende Storting. Departementet afgav under 18de Februar 1851 den 
forlangte redegjørelse, som blev fremlagt for Stortinget, men ikke ledede til videre for- 
foining. 
