1912. No. 10. OM UDBREDELSEN AF SINDSSYGD. ETC. I GAMMEL TID. 251 
omkostningerne ved fattige sindssyges kur eller forpleining 
skulde udredes af vedkommende kjobstads- eller amtskom- 
mune. En lov af dette indhold vilde fritage fattigkasserne for enhver 
udgift til sindssygepleien, idet amtskommunerne ifølge den gjældende lov- 
givning ikke direkte kunde udrede fattigunderstettelse; og hverken disse 
kommuner eller bykommunerne kunde kræve tilbagebetaling hos den under- 
støttede eller refusion hos hans hjemstavnskommune, medmindre under- 
stettelsen var udredet af vedkommende fattigkasse 1, 
Major sluttede sig til medicinalkommissionen og optog 
den heromhandlede bestemmelse i sit forslag. I sine motiver 
bemaerker han herom: »at Bestemmelserne i denne Paragraf er af den 
største Vigtighed og ville udøve en afgjort Indflydelse paa de Sindssyges 
Skjebne i Fremtiden«. 
Den kgl. proposition af 8de Januar 1848 sluttede sig lige- 
ledes til medicinalkommissionens af Major optagne forslag. 
Indredepartementet citerer ogsaa i sin indstilling af 31te December 1847 
en del af kommissionsforslagets motiver og bemærker i denne forbindelse: 
»I Henhold til det af bemeldte Commission saaledes Anførte i Forbin- 
delse med, hvad der af Candidat Major i Motiverne til den heromhandlede 
$ er bemærket angaaende de Misligheder, der i flere Henseender ere 
og efter Forholdets Beskaffenhed maa være forbundne med at paalægge 
de ofte meget indskrænkede Fattigvæsen-Communer Udredelsen af de her 
omhandlede Udgifter, har ogsaa Departementet anseet det rigtigst, at samt- 
lige Kuur- og Forpleinings-Udgifter for fattige Sindssyge, saavel i som udenfor 
Sindssyge-Asylerne, udredes af vedkommende Kjøbstads- eller Amtscom- 
mune, i Lighed med hvad der finder Sted med Hensyn paa Radesyge og 
syfilitiske Syge.?« 
Propositionens $ 20 fik derefter følgende lydelse, der er overensstem- 
mende med Majors forslag: »Omkostningerne ved fattige Sinds- 
syges Kuureller Forpleining skulle udredesaf vedkommende 
Kjøbstæds- eller Amtscommune.« 
Kirkekomitéen foreslog denne paragraf forandret. Den hævdede nem- 
lig, at der fandtes mange fattige, som vistnok led af sindssygdom, men hvis 
sygdom var af en saadan beskaffenhed, at den ikke krævede nogen sær- 
1 Det var forøvrigt først ved lovene af 6te Juni 1863, at man fik lovhjemmel for slegt- 
ningernes refusionspligt overfor fattigvæsenet. 
2 Fattiglovene af 2ode Sept. 1845 rste kapitel handler „Om be Perjoner, der ere Øjen: 
ftand for Fattigforførgelje”. § 1 er saalydende: De Verfoner, ber erfjendes iffe at 
bejibbe bet Wødtørftige til Livsophold og iffe at funne erhverve det, faafom Gamle, 
Banvittige, forældreløje Born, ffulle ved Fattigvæfenets Foranftaltning erholde den 
fornødne Biltand — — — —. 
