Utkast till ett KristallohemisM Mineralsystem. 5 



1) Aggregationen rätvinklig: rhombiska kristaller. 



2) A g gr e ga tion en rät- och sned vink Ii g: monoklina kristaller. 



3) Aggregationen s ned vin k lig: triklina kristaller. 



Af detta betraktelsesätt följer, att hos reguliära kristaller alla axel- 

 resp. attraktionsriktningar äro lika, hos tetragonala och hexagonala, såväl holoë- 

 driska som hemiedriska, två resp. tre lika, en (hnfvudaxeln) olika, antingen 

 större (hos kristaller med långsträckt, sferoïdisk molekylarform) eller mindre 

 (hos de med afplattad sferoïdisk form), hos de rhombiska, mono- och triklina 

 alla tre hufvudriktningarna olika samt vidare att vid lika aggregationsförhål- 

 landen de sferoïdiska och ellipsoïdiska molekylerna måste attrahera hvarandra 

 starkare i de riktningar, i hvilka de beröra eller vetta mot hvarandra med en 

 större area eller hvilket är detsamma med en kortare attraktionsriktning. Man 

 kommer sålunda till den allmänna lag rörande kristallernas attraktionsförhål- 

 landen, till hvilken, såsom jag redan tilltörene (Mineralkarakteristik, 1881) visat, 

 man äfven på rent empirisk väg kan komma, att de molekylära krafterna hos 

 en kristall i afseende på deras relativa styrka förhålla sig omvändt mot attrak- 

 tionsriktningarnas storlek. Men dessa senare äro lika med normalerna*) till 

 de molekylära ellipsoïdernas tangentialplan, hvilka sistnämnda äter motsvaras 

 af kristallytorna resp. spjelkningsytorna hos grundformen; och tänker man sig 

 dessa utmärka de molekylära krafternas riktningar, i det man nämligen kan 

 tänka sig de ellipsoidiska kristallmolekylerna såsom små Ampère'ska solenoïder, 

 omslutna af elektriska eterströmmar, så kan man sålunda på kristallernas mole- 

 kylarstruktur tillämpa den allmänna häfstångslagen, att krafterna förhålla sig 



*) Den relativa storleken af dessa normaler är antingen lika med den af de kristallografiska 

 axlarna (hos kristaller med rätvinklig attraktion) eller kan från dem lätt trigonometriskt beräknas (se 

 vidare längre fram vid Orthoklas). Anmärkas kan här att om grundformen är rätt vald, förhållandet 

 mellan normalerna till dess ytor är lika eller nära lika med det enkla förhållandet 1:2:3. — Såsom 

 jag i föregående afhandlingar antydt är ofvannämnda lag i hufvudsak öfverensstämmande med den af 

 Bkavais och Fhankenheim theoretiskt deducerade lagen för förhållandet mellan spjelkbarheten och 

 molekylarstrukturu. Såsom Mallard i sin „Traité de Cristallographie" p. 323 framhåller är denna lag 

 förtjent af en större uppmärksamhet än den som hittills kommit densamma till del, såsom egnad att 

 Iemna en ledning vid bestämmandet af grundformen, hvilket längre fram genom särskilda speciela exem- 

 pel skall närmare visas. Märkas bör dock, att den yttre formutbildningen stundom häntyder på en 

 annan grundform än spjelkbarheten (se t. ex. astrophyllit). Detta leder till antagandet, af en åtskilnad 

 mellan fysiska molekyler, hvilka betinga spjelkbarheten och bestå af kemiska molekyler, och hvilkas 

 form sålunda bero af den kem. konstitutionen, samt kristallmolekyler, hvilka bestå af en, två eller flere 

 fysiska molekyler, och hvilkas form betingar den yttre formbildningen, samt är variabel såsom beroende 

 af yttre förhållanden. Denna åtskilnad mellan kemiska, fysiska och kristallmolekyler framgår äfven af 

 andra förhållanden och har äfven af andra författare antagits. 



