16 Fred. Joh. Wiik. 



gade rumförhållandena. — I allmänhet kan antagas, att vid öfvergången från 

 det normala till det anomala tillståndet en rnmförminskning eger rum, vid mot- 

 satt öfvergång tvärtom en rumförstoring samt vidare att i det normala tillstån- 

 det atomernas och molekylernas inbördes j em vigts lägen äro konstanta eller 

 stabila, i det anomala deremot labila och variabla, i det att vid hvarje öfver- 

 gång från det förra till det senare stadiet en variation eger rum i afseende på 

 tvillingsgrupperingen af partialmolekylerna. Deraf kommer, att ett och samma 

 anomalt kristalliserande mineral t. ex. leucit kunnat olika uppfattas af olika 

 författare: såsom tetragonalt, rhombiskt, monokliniskt och trikliniskt. Det rik- 

 tiga är såsom längre fram närmare skall visas att uppfatta den anomala leu- 

 citen såsom triklinisk, hvarvid dock de triklina partialmolekylerna kunna på 

 olika sätt gruppera sig, så att det hela ter sig såsom monoklint, rhombiskt eller 

 tetragonalt samt slutligen vid normal utbildning, vid högre temperatur, såsom 

 reguliärt kristalliserande. 



I afseende på det optiskt resp. thermiskt eteriska substratet måste samma 

 förhållande ega rum som det beträffande det materiela d. v. s. en större sym- 

 metri uppkomma genom upprepad sammansättning af mindre symmetriska par- 

 tialmolekyler till ett mera symmetriskt helt, i det att partialmolekyler med ete- 

 riskt substrat af ellipsoïdisk form d. ä. optiskt tvåaxliga dymedelst gifva upp- 

 hof åt opt. enaxliga komplexer med sferoïdisk eterform, och dessa vidare åt 

 sådana med sferisk eller enkelt brytande, alldenstund olika elasticitetsaxlar komma 

 att få samma lägen eller riktningar och sålunda ömsesidigt kompensera hvaranda. 



Till en liknande molekylarteori med den, till hvilken jag här kommit genom 

 jemförelse mellan hemiëdriskt triklina tvillingskomplexer och kristalliserade mi- 

 neraliers grundformer i allmänhet, har äfven Beckenkamp (Die Anomalien der 

 Krystalle 1889), kommit från betraktningen af de asymmetriska etsfigurerna 

 hos mera symmetriska kristaller (Baryt, Aragonit m. fl.), i det han anser, att 

 dessa kristallers molekyler äro asymmetriska *) men deras anordning i rummet 

 af rhombisk symmetri. Sådana etsfigurer af lägre symmetri än kristallen i sin 

 helhet kunna icke, såsom Becke (Mineralog. Mith. XI) anser, bero blott på en 

 störing i kristallbyggnaden, utan måste grundorsaken sökas i sjelfva molekylar- 

 konstitutionen, i det att dessa rhombiska kristallers molekyler äro att betrakta 

 såsom sammansatta af monoklina resp. triklina partialmolekyler i enlighet med 

 ofvananförda kristallofysiska molekylarteori. Också har jag på grund af en 



*) Äfven Grattarola (Dell' imita' cristallonomica in mineralogia, 1877) har uttalat åsigten om 

 att samtliga kristaller egentligen vore att betrakta såsem triklina, dock såsom R. Brauns (Die opti- 

 schen Anomalien der Krystalle) anmärker utan att lemna tillräckliga bevis härför. 



