92 FßED. Joh. WlIK. 



citetsaxeln hos de förra komma att sammanfalla med den största kristallaxeln 

 och den minsta elasticitetsaxeln hos de senare. De trubbiga pyramidplan som 

 apophyllitkristaller från en del fyndorter förete till skilnad från den vanliga 

 förherrskande spetsiga pyramidformen kunde möjligen sammanställas med denna 

 olikhet i molekylarläget. Denna åsigt lemnar vidare en enkel förklaring öfver 

 den vexlande optiskt positiva och negativa karakteren hos en del apophyllit i 

 motsats till den uteslutande positiva dubbelbrytningen hos andra, samt synes 

 mig vara att föredraga framför den af R. Brauns uttalade, att detta förhållande 

 härrörde af tvenne i optiskt hänseende olika isomorfa föreningar, alldenstund 

 det förefaller enklare och naturligare, att hos ett i kemiskt hänseende så enkelt 

 sammansatt mineral som apophylliten tänka sig den vexlande optiska karakteren 

 bero på en olika ställning af en ock samma molekylarkomplex än af en för- 

 ening af tvenne olika molekylarkomplexer. 



Ofvannämnda uppfattning af apophyllitens molekylarförhållande är som 

 man finner en modifikation af Roir-F's åsigt, enl. hvilken apophylliten vore att 

 betrakta såsom en tvillingsartad sammansättning af fyra monoklina individer, 

 med den skilnad, att det icke egentligen är kristallen i sin helhet, som sålunda 

 i sin enklaste form kan tänkas delad i tvenne rhombiska (resp. fyra monoklina) 

 delar, utan sjelfva grundmolekylerna, hvilkas särskilda delar (partialmolekylerna) 

 sannolikt vid kristallens bildning (vid högre temperatur) bilda ett fullt homo- 

 gent helt af tetragonal symmetri, men vid temperaturnedsänkning och dermed 

 följande inre tryck delat sig i tvenne hälfter af lägre symmetrigrad. 



Att de rhombiska molekylaihälfterna i enlighet med nämnda åsigt och äfven 

 i öfverensstämmelse med de optiskt anomala företeelserna hos apophylliten måste 

 tänkas ytterligare sönderfalla i tvenne monoklina hälfter leder till antagan- 

 det af ett analogt förhållande äfven hos okenit. Möjligt är ock att dessa mo- 

 noklina delar motsvaras af den monoklina pektoUtcn, hvars formel Na- 2 Ca SL G 

 + aq äfvensom dess förekommande såsom sprickfyllnad snarare häntyda på 

 en förvandtskap med okenit och zeoliterna än med wollastonit, med hvilken 

 den af en del författare sammanföres. 



Märkas bör ännu, att såsom Klein (1. c.) funnit hos apophyUitarter af 

 mera komplicerad struktur de monoklina delarna ytterligare sönderfalla i tvenne 

 triklina hälfter, och det hela företer då en analogi med den med skapolitforinen 

 analoga, af 8 individer bestående tvillingskomplexen af anorthit, Anmärknings- 

 värd är i allmänhet den lätthet hvarmed apophyllitniolekylen sönderfaller i sina 

 smådelar i motsats till den i detta hänseende mera stabila skapoliten, hvartill 

 orsaken kan sökas deri, att den förras kärn- eller centralmolekyl är enklare, i 

 det den hufvudsakligen består af hydroxyl, under det att kärnmolekylen hos 



