118 Fred. Joh. Wiik. 



tande en kärnmolekyl af fluoraluminium, i öfverensstämmelse med förhållandet 

 lios apophyllit. Härför talar äfven den optiska anomali, de små Zunyitkristal- 

 lerna mer eller mindre tydligt förete, äfvensom vidare det enl. all sannolikhet 

 analoga förhållandet mellan biotit och den derur genom metamorfos på grund 

 af granitinverkan bildade granaten; (se min afhandling: Om brottstycken af 

 gneis i gneisgranit ; Bidrag till kännedom af Finlands natur utg. af Finska Vet. 

 Soc. XL VI). 



Cl. IV. KRYSTALLOLITER. 



Silikater innehållande Ca, Mg, Fe, Mn, Cr, Al, B (undantagsvis 

 Ka, Na, Li, II) såsom radikaler; v = 3 — 4,3, h = 6 — 7; merendels tyd- 

 ligt kristalliserade. 



1. Granat-ldokrasgruppen. 



Granat. 



ii m 

 Granatens allmänna empiriska formel B 3 R 2 Si 3 12 öfverensstämmer med 



ii ii 



biotit och kan likasom denna upplösas i tvenne delar: R AL 8i 2 O s + B 2 Si O h 



hvilka hvardera kunna uppträda reguliärt den förra såsom sodalit, den senare 

 såsom eulytin. 



Abstraherar man från de mera lokala förekomsterna såsom uvarovit, pyrop 

 ocli de till denna senare sig anslutande talk-ler jordsgranaten samt mangan- 

 lerjordsgranaten (spessartin), så kunna de allmännare förekommande granatar- 

 terna hänföras till följande trenne hufvudtyper, mellan hvilka dock öfvergångar 

 finnas : 



1) Ca a Al 2 Si 3 O ia ; spec. v. = 3,4 — 3,6 (Grossular, Romanzovit, Hessonit). 



2) Ca 3 Fe.>S? 3 O v ,', sp. v. = 3,6 — 4,i (Topazolit, Kolophonit, Melanit). 



3) Fe 3 Äl 2 Si 3 O l2 ; sp. v. = 4,1 — 4,3 (Almandin). 



Dessa visa äfven en skiljaktighet i paragenetiskt hänseende, i det att kalk- 

 lerjordsgranaten i allmänhet anträffas i kalksten, kalkjernoxidgranaten på malm- 

 gångar och i yngre eruptiver samt jern-lerj ordsgranaten i kristallinisk skiffer, 

 gneis och äldre eruptiva bergarter (granit och granulit), Såväl i af seende på 

 den kemiska sammansättningen som spec. vigten bilda f. ö. de tre typerna en 



