122 Fred. Joh. Wiik. 



ledes åtminstone t. e. d. sekundärt uppträdande oktaëdriska ytorna hos Elba- 

 granaten. 



Att äfven den kemiska sammansättningen icke är utan inflytande på den 

 anomala strukturn utvisas deraf, att det företrädesvis är den ljusfärgade mindre 

 metalliska kalk-lerjordsgranaten t. ex. den färglösa från Auerbach, som företer 

 dubbelbrytning i något högre grad, eller mera utpräglad opt. anomali, under 

 det att de mera metalliska kalk-jernoxidgranaterna i allmänhet icke visa en så- 

 dan, och då de undantagsvis göra det, kan detta bero på att de i högre grad 

 än de förra äro isomorfa blandningar, hvilket såsom Brauns visat, befordrar 

 anomalin (Die optischen Anomalien der Krystall. 1891). Föga eller ingen ano- 

 mali visa deremot de i granit och kristallinisk skiffer inneslutna kalkfria jern- 

 lerj ordsgranaterna. Då nu i allmänhet under f. ö. lika förhållanden de icke- 

 metalliska mineralierna förete de optiska anomalierna i högre grad än de me- 

 talliska och dessutom skilja sig från dessa senare derigenom, att de genom upp- 

 hettning låta öfverföra sig i det normala tillståndet under det att de senares 

 anomala tillstånd föga eller icke förändras genom värmet, så ligger den tanken 

 nära för handen, att det är olikheten hos elementaratomerna, som betinga denna 

 olikhet i struktur och i samband derined den i optiskt hänseende, i det att näm- 

 ligen de lätta metallerna förete så att säga en större rörlighet än de tunga, så 

 att de lättare än dessa senare förändra sitt läge inom atomkomplexen eller mo- 

 lekylen *). Beträffande åter åtskilnaden mellan de i allmänhet mera anomala 

 påvnxna och de mera normala invuxna granatkristallerna beror väl denna på 

 den större friheten hos de senares atomer resp. molekyler att obehindradt af 

 yttre inflytelser kunna intaga det normala j em vigtsläget. 



Men äfven på den optiska strukturens art och dymedelst på den olika for- 

 men torde den kem. konstitutionen icke vara utan allt inflytande. Man har 



*) Detta synes mig äfven framgå af Beauns's iakttagelser (1. c.), att det reguliära blynitratet är 

 apolart men blir optiskt verksam (anomalt) genom sammankristallisering med bariumnitrat; och i enlig- 

 het härmed gör tlialliumalun de vanligen mer eller mindre optiskt anomala alunarterna apolara. Denna 

 de tunga metallernas trögare eller mera passiva natur än de lätta metallerna beror antagligen på de 

 förras relativt större halt af materielt oeb mindre af eteriskt substrat. Detta kan äfven förklara de 

 metalliska ämnenas större benägenhet att kristallisera än de icke-metalliska, i det de senare mindre lätt 

 än de förra kunna intaga det för kristallisationen nödiga jemvigtsläget. F. ö. måste väl äfven den 

 olika halten af den optiska etern hos de resp. elementaratomerna tagas i betraktande vid förklaringen 

 af de optiska anomalierna. Härpå beror väl särskildt den stegring i anomali, som enl. Brauns de iso- 

 morfa föreningarna förete. Att härvid i sjelfva verket en åtskilnad företinnes mellan icke-metalliska och 

 metalliska föreningar visar Bkauns's iakttagelse (1. c), att jernfri ammonium-kaliumalun är optiskt ne- 

 gativ d. ä. företer en större eterisk kraft i oktaëdernormalens riktning, den jern- och chomnaltiga åter 

 opt. positiv. Genom sammansättning af dessa uppstå apolara blandningar, i det att de motsvarande 

 riktningarna kompensera hvarandra. 



