144 Fred. Joh. Wiik. 



den kortare axelriktningen utgör klinodiagonalen, hvaraf åter kunde slutas, att 

 icke rtc.j-utan ic-normalen motsvarar AL, såsom ock synes framgå af jemförelsen 

 med olivin (se denna); möjligen står härmed älven en variation i optiskt hän- 

 seende i samhand eller en förändring af det opt. axelplanet från makro- till 

 hrachydiagonalt hos en del cordierit. 



Älven en triklin cordierit synes förekomma. Såsom en sådan måste näm- 

 ligen några mindre väl uthildade, dock tydligt asymmetriska gigantholitkristaller 

 från Härkäsaari i Tannnela hetraktas, med prismazonen öfverensstämmande med 

 cordierit men med ett snedt deremot lutande hasiskt plan med resp. 73° och 

 80° vinklar mot de större sidoytorna, hvilka jag funnit bland de större rhom- 

 biska cordieritmetainorfoserna derstädes, (Den finska mineralsaml. etc). Härför 

 talar äfven den ofvannämnda analogin mellan cordieritens grundform och anor- 

 thittrillingskomplexen : om man nämligen tänker sig de tvenne enkla hemiëdriska 

 anorthitindividerna, hvilka i denna dubbeltrillingsbildning äro förenade med b- 

 planet till en pseudomonoklintvilling, förenade med aJ-pl. såsom sammanvex- 

 ningsyta, så uppstår ett asymmetriskt parallelipipediskt prisma med resp. 69° 

 20' samt 85° 50' vinklar mellan bas. planets och prismaytornas normaler, såle- 

 des närmande sig till de förstnämnda asymmetriska gigantholitkristallerna så 

 mycket man med afseende på den olika sammansättningen kan vänta. 



Till cordierit ansluta sig de, såsom närmare påvisats af Wickman (Zeit- 

 schrift d. d. geol. Gresells. 1874), deraf härstammande metamorfosprodukterna: 

 Esmarhit (Chlorophyllit), Praseolit, Aspasiolit, Pyrarcjillit, Bonsdorffit, Fahlu- 

 nit, Finit m. fl., hvilka hufvudsakligen genom sin större eller mindre vatten- 

 halt och delvis äfven alkalihalt skilja sig från cordierit. Att vid denna cor- 

 dieritmetamorfos förhållandet mellan lerjord och kiselsyra bibehållit sig väsendt- 



ligen lika som hos cordierit och att förändringen sålunda beror på magnesians 



i 

 ersättande af H 2 O och .Ä, O har Eammelsberg visat beträffande den längst fram- 

 skridna metamorfosen, piniten, hvilken enl. Kosenbuscu kan betecknas hufvud- 

 sakligen såsom ett aggregat af tät kaliglimmer (seriell). Denna sistnämnda 

 måste sålunda betecknas såsom slutpunkten af cordieritens metamorfos, och de 

 ofvannämnda mellanleden äro väl på grund af den fysiska beskaffenheten att 

 betrakta såsom blandningar af en serpentin- resp. kaolinartad substans med det 

 ofvanföre i „återblick på geoliterna" antydda alkalisilikatet resp. muscovit samt 

 ännu oförändrad cordierit. Härför talar äfven serpentinens och kaolinens ofvan 

 antydda analogi i kristallokemiskt hänseende med cordierit och muscovit. 



Cordieritens metamorfos får icke betraktas såsom en vanlig förvittrings- 

 process beroende på atmosferiliernas inverkan alldenstund ofta på de ställen, 



