148 Fred. Joh. Wiik. 



med olikheten mellan det rhombiska och monoklina systemets symmetriförhål- 

 landen, nämligen i förra fallet likhet i senare olikhet framifrån bakåt, hos zoi- 

 siten med lika, hos epidoten med delvis olika radikaler. Tänka vi oss nämli- 

 gen de båda hälfterna- motsvara de två delarna på ömse sidor om de längre 

 diagonalerna i ofvanstående diagrammer, så kan hos epidot de båda hälfterna 

 i symmetriplanets riktning på ömse sidor om orthodiagonala genomskärningen 

 innehålla, den ena blott Al-,, den andra Al, och Fe-,. 



Detta antagande af en diagonal ställning af de tvenne hälfterna hos epi- 

 dot betingar en annan olikhet mellan förhållandet epidot-zoisit och det mellan 

 monoklin och rhombisk pyroxen: under det att hos denna senare en enkel tvil- 

 lingsbildning med rt-pl. såsom tvillingsyta leder till en (hemimorf) rhombisk py- 

 roxenform, måste hos epidot en dubbel sådan tänkas med ac- och äc-planen så- 

 som tvillingsytor. Denna olikhet i morfologiskt hänseende kan sammanställas 

 med en olikhet i optiskt härseende, nämligen att hos pyroxen elasticitetsriktnin- 

 garna ligga diagonalt i förhållande till a- och c-planen, hos epidot åter nära 

 parallelt och normalt mot «-planet. Deremot gå de af W. Ramsay iakttagna 

 absorbtionsaxlarna i det närmaste parallelt med nämnda diagonala riktningar 

 ac och ac hos epidot. 



Thulit. Denna manganhaltiga zoisit från Sonland i Norge förhåller sig 

 till vanlig zoisit såsom manganepidot till vanlig epidot, och måste betraktas så- 

 som en isomorf blandning af vanlig lerjordszoisit med underordnad jern- samt 

 manganoxidzoisit. 



Epidot (Pistazit). 



På grund af den stora betydelse epidoten har framför de öfriga i denna 

 grupp, torde det vara skäl att här ännu något närmare betrakta densamma. 



Af de olika axelförhållanden, som för epidoten blifvit föreslagna, är det 

 af Maeiunac och v. Kokschakow det numera allmännast antagna: 



a:b:c — 1,5807 : 1 : 1,8057; ß = 64 u 36'. 



Detta öfverensstämmer äfven med den allmänna lagen för förhållandet mel- 

 lan axelriktningarna och den kristallograliska formbildningen samt spjelkbarhe- 

 ten, i det att kristallerna äro utdragna samt spjelkbara parallelt med symine- 

 triaxeln eller den minsta axelriktningen. Följande sammanställning utvisar när- 

 mare förhållandet mellan normalerna till grundytorna samt deras reciproka vär- 

 den eller de motsvarande molekylarkrafterna : 



