190 Fred. Joh. Wiik. 



i e-axeln är mindre än i de tvenne biaxlarnas riktning. Jag har dock funnit 

 förhållandet tvärtom hos den af mig undersökta färgskiftande rhomb. antho- 

 phylliten från Stans vik. Detta står också i bättre öfverensstämmelse med eter- 

 elasticiteten i c-axeln, hvilken är den minsta, i likhet med förhållandet hos bron- 

 zit samt äfven närmande sig till det hos monoklin ainphibol. Att f. ö. antho- 

 phyllit måste tänkas stå i molekylärt hänseende till monokl. amphibol i samma 

 förhållande som bronzit till pyroxen är tydligt. Den förekommer ock i amplii- 

 bolhaltiga bergarter på samma sätt som bronzit i pyroxenhaltiga, så t. ex. vid 

 Stansvik, der man finner den tillsammans med vanlig svart hornblende i smärre 

 individer samt ljusare, lerjordshaltig hornblende med lameilar afsöndring paral- 

 lelt med o-pl. (monoklin anthophyllit eller diallagartadt hornblende) i större 

 individer. 



Astrophyllit. Detta mycket omtvistade mineral synes mig naturenligast 

 kunna, i öfverensstämmelse med Tschermak's åsigt, hänföras till anthophyllit 

 eller rättare ett dermed beslägtadt mineral på samma sätt som bastit till bron- 

 zit, och det så mycket mer, sedan på grund af Brögger/s senaste undersökning 

 (Mineral, d. südnorw. Augitsyenite 1. c.) den af honom tillförene antagna asym- 

 metrin visat sig vara blott en anomali hos det i sjelfva verket rhombiska mine- 

 ralet. Olikheten i kristallograliskt hänseende från den egentliga anthophylliten 

 är icke större än att den låter förklara sig af olikheten i kemiskt, nämligen 

 ersättandet af en del Si 2 af Ti 2 samt tillkomsten af vatten och alkalier. 



Astrophylliten från Langesundsfj orden företer, i likhet med åtskilliga i det 

 föregående betraktade mineralier, tvenne skilda grundformer: en så att säga 

 inre, representerad af den tydliga glimmerlika spjelkningsytan och de tvenne 

 deremot rätvinkliga spjelkningsriktningarna (slaglinierna) lutande 81° — 85° (1. c), 

 samt en yttre, till hvilken de spetsiga pyramidala kristallytorna hänvisa. Den 

 förra grundformen bildas af de fysiska, egentliga grundmolekylerna, den senare 

 af de deraf sammansatta kristallmolekylerna. Den negativa opt. medellinien är 

 normal mot den tydligaste spjelkningsytan såsom hos bastit och glimmer. 



2. Titanit-Liëvritgruppen. 



Titanit. 



Titanit och liëvrit äro visserligen till det yttre ganska olika, men visa sig 

 dock i kristallokemiskt hänseende så nära förvandta, att de kunna sammanföras 



