212 Fred. Joh. Wiik. 



enda likartadt helt, och det anomala i hvilket de äro mer eller mindre skilda 

 från hvarandra. Öfvergången från det ena till det andra tillståndet måste anses 

 ytterst bero på en i allmänhet ringa förändring af de resp. elementaratomernas 

 inbördes ställning, hvarigenom en motsvarande förändring af de ntaf dessa atom- 

 lägen beroende ytriktningarna uppkomma. 



För att få en närmare föreställning om detta i närvarande tid mycket om- 

 tvistade förhållande mellan det normala och anomala tillståndet hos kristallerna 

 blir det derföre nödigt att söka få en föreställning om kristallernas molekyler 

 eller atomkomplexer och särskildt om grimdmolekylen d. v. s. den som motsvarar 

 grundformen i egentlig mening, hvilken senare åter, såsom jag redan sedan 

 längre tid tillbaka visat, kan bestämmas dels af de resp. kristallernas yttre 

 formutbildning dels af deras spjelkbarhet. Molekylerna med deras eteromhöljen 

 kunna i allmänhet tänkas vara af antingen sferisk form hos de reguliära, sfe- 

 roïdisk hos de tetragonala och hexagonala eller ellipsoïdisk hos de rhombiska, 

 monoklina och triklina, ined dels rät- dels snedvinkliga attraktionsriktningar. 

 Och då nu den yttre formen äfvensom spjelkbarheten måste vara beroende af 

 dels molekylens form dels dess attraktionsriktningar, kan man à priori antaga, 

 att vid lika aggregation d. ä. inom samma system eller hufvudafdelning deraf 

 molekylarkraften bör vara störst i riktning af molekylernas minsta aggregations- 

 axel, så att t. ex. hos optiskt enaxliga kristaller de med afplattad sferisk form 

 i hufvudaxelns riktning böra hafva en öfvervägande tendens att utbilda sig i 

 denna riktning, de åter med långsträckt form i den deremot rätvinkliga d. ä. 

 bas. planets riktning, äfvensom att spjelkbarheten bör vara hos de förra pris- 

 matisk hos de senare basisk. Detta visar sig ock vara fallet, om man såsom 

 jag gjort i min „Mineralkarakteristik" (Helsingfors 1881) uppställer de tetra- 

 gonala och hexagonala kristallerna efter vinklarna hos den rådande och derföre 

 allmänt såsom grundform antagna pyramiden resp. rhomboëdern. Man finner 

 då, att mineralier med mindre hufvudaxel än biaxeln t. ex. sJiapolit hafva pris- 

 matisk utbildning och spjelkbarhet, de med ungefär lika axelriktningar t. ex. 

 braunü pyramidalform och spjelkbarhet, de med större hufvudaxel än biaxeln 

 åter tafvelformig habitus samt basisk spjelkbarhet, hvilken sistnämnda blir så 

 mycket tydligare ju större hufvudaxeln är, så t. ex. mycket tydlig hos chalkolit 

 med 2 gånger samt ytterst tydlig hos Motu med nära 5 gånger så stor huf- 

 vudaxel som biaxel. Man kommer sålunda till den allmänna empiriska lag, 

 att de molekylära krafterna äro omvändt proportionela mot aggregationsrikt- 

 ningarnas storlek eller hvilket är detsamma mot de relativa afstånden mellan 

 atomerna inom molekylerna samt mellan dessa inbördes. Denna lag ansluter 



