6 E. A. Homén. 



cinska åskådnings- och uppfattningssättet samt i sammanhang dermed äfven 

 mer eller mindre i sjelfva behandlingssättet af resp. sjukdomar, hvarför det är 

 nödigt att i detta sammanhang kasta en flyktig blick på desamma. 



Det var från Frankrike, redan i början af seklet, som den nya rörelsen 

 till först utgick. Närmaste impulsen dertill gaf den geniale Bichat's epokgö- 

 rande anatomiska undersökningar, hvarvid han äfven något berörde de sjukliga 

 förändringarna i organen, samt derjemte ock utsträckte sina studier delvis på 

 fysiologins område. På grundvalen af dessa Bichat's glänsande forskningar var 

 det sedan som den moderna franska pathologisk-anatomiska riktningen uppstod, 

 hvilken, med Laënnec, auscultationens upptäckare, i spetsen, ej mera åtnöjde 

 sig att på basen af förutfattade obevisade doktriner uppkonstruera, med fanta- 

 sins tillhjelp, de olika sjukdomsbilderna och typerna, utan genom en noggrann 

 och kritisk observation sökte att sammanknippa de vid sjukbädden delvis genom 

 nya metoder iakttagna symptomen med de efter döden funna sjukliga förän- 

 dringarna i de enskilda organen, samt att sålunda ställa hela sjukdomsläran på 

 en rationellare basis. Den synligaste frukten af dessa forskningar var en när- 

 mare kännedom specielt af lungsjukdomarna och deras diagnostik, hvilken sist- 

 nämnda i sina hufvuddrag ännu är gällande. Det var ur denna skola och dess 

 olika sidoförgreningar, som 1840 och 1850 talets förnämsta Pariser-kliniker 

 utgingo. 



I Wien gjorde sig den strängt pathologisk-anatomiska riktningen något 

 senare gällande på grundvalen af Rokitanskys på 1840-talet gjorda betydelse- 

 fulla arbeten, hvilka i grundlighet och skärpa oöverträffade de franska patho- 

 logisk-anatomernas. I ett bref från Paris våren 1849 (publ. i Notisblad för 

 Läkare och Pharmaceuter 1849 s. 90) yttrar sig ock Willebrand härom på 

 följande sätt: „Cruveilhier har äfven hållit en serie föreläsningar, hvilka dock 

 i jemförelse med Rokitansky 's synas mig vara mycken snömos". 



I Wien visade sig delvis en ännu större ytterlighet i det en viss skola 

 med Skoda i spetsen slutligen gick så långt att den knappt erkände något annat 

 vara af betydelse inom medicinens område än livad man genom sina pliysika- 

 liska undersökningsmetoder vid sjukbädden kunde utröna samt sedan med sitt 

 synsinne, någongång skärpt med den tidens ofullkomliga mikroskop, vid sek- 

 tionsbordet kunde iakttaga. Att denna ensidighet måste hafva en fullkomlig 

 nihilism, livad behandlingen angår, till följd är naturligt. Rättvisligen måste 

 dock framhållas, att vid den tiden äfven funnos framstående kliniker, t. ex. 

 Oppolzer, som, ehuru anslutande sig till de nya lärorna, dock ingalunda gingo 

 så långt att de i sin andliga högfärd ofta nog kritiklöst kastade all den för- 

 gångna tidens erfarenhet öf verbord. 



