10 E. A. IIomén. 



mera viel den medicinska undervisningen här hemma tillämpade de nya fysika- 

 liska undersökningsmetoderna, hvilka dock redan något tidigare genom univer- 

 sitetsadjunkten Sjöman blifvit bekantgjorda här, hvarjemte han med sina sam- 

 tida och personliga vänner E. A. Ingman och W. Pipping med framgång käm- 

 pade för elet moderna mera naturvetenskapliga åskådningssättet, sålunda alldeles 

 brytande med de gamla lärorna. -- 1 denna Willebrands egenskap att vara de 

 nya idéernas hängifne banerförare här i vårt undanskymda land, ligger just 

 hans stora betydelse för hela vår medicinska utveckling. 



Men om ock Willebrand stod på den nya grunden fanns hos honom ännu 

 mycket qvar, kanske delvis omedvetet, af det gamla åskådningssättet, en för- 

 klarlig följd af hans tidigare, förberedande studier här hemma; derom bära hans 

 vetenskapliga arbeten vittne. I desamma behandlar han, delvis betydelsefulla 

 ämnen från de mest olika områden af medicinen, såsom ock framgår af bifo- 

 gade litteraturförteckning, samt framkastar ofta nya och originella idéer och 

 hypotheser. Ehuru Willebrand förklarade sin ståndpunkt vara den „anatomiskt- 

 pathologiska, ingalunda den dynamiska", sysselsatte han sig i dem elock huf- 

 vudsakligen blott med resp. sjukdomars symptom atologi och therapi. — Men i 

 betraktande af den delvis osäkra grund hvarpå såväl läran om sjukdomssymp- 

 tomen hvilade, isynnerhet om desamma afhandlas utan tillbörligen fästadt af- 

 seende vid motsvarande anatomiska förändringar, som sjelfva sjukdomsbehand- 

 lingen, som ofta var resultatet blott af obevisade, stundom löst framkastade hy- 

 potheser, är det ej att undra, om isynnerhet en senare tidsperiod ofta nog i 

 nämnda publikationer saknar den af vår tid fordrade nödiga kritiska skärpan. 



I sin afhandling „om betydelsen af smärtor i hjertgropen" behandlar Wil- 

 lebrand alla de olika sjukdomsgrupper, som kunna gifva upphof åt nämnda symp- 

 tom samt betonar strax i böljan af arbetet det något ensidiga i den af en del 

 den moderna skolans anhängare uppstälda satsen: „Ingen funktionsstöring utan 

 motsvarande texturförändring". Vid den theoretiska utläggningen stöder han 

 sig stundom på de af den store franske physiologen Claude Bernard några år 

 förut för studium af digestionsprocessen utförde betydelsefulla experimenten å 

 djur, vid hvilka Willebrand under en tidigare längre vistelse i Paris delvis 

 sjelf assisterat. Kräftan beröres endast i korthet, deremot egnas en utförli- 

 gare bearbetning åt magsåret, under beaktande äfven af dess pathologiska ana- 

 tomi, sådan den framställts af Willebrands lärare häri Cruveillher och Roki- 

 tansky, hvarvid pepsinet af Willebrand antages utöfva den frätande inverkan 

 på ventrikel väggen sedan först det betäckande epitel-lagret blifvit förstördt, 

 sannolikt genom föregående smärre blödningar i slemhuden. En stor bety- 

 delse tillskrifves de s. k. d} r spepsierna, hvilka Willebrand anser bero på sjuklig 



