12 E. R. Neovius. 



stånd mot krutgasernas tryck. På ett ytterst enkelt sätt lyckas Gadolin, utan 

 att utgå från de allmänna formlerna för fasta elastiska kroppars jemvigt, 

 hvilka han ej anser sig böra förutsätta som bekanta, att komma till j em vigts 

 eqvationerna för det betraktade speciella fallet. Med den grundMghet, som 

 karaktäriserar alla Gadolins arbeten, drager han sedan de yttersta konsekven- 

 serna ur formlerna och bestämmer bland annat i hvilket förhållande de yttre 

 och inre lagren af en kanons väggar deltaga i motståndet mot krutgasernas 

 tryck. Han kommer härvid till det intressanta resultatet, att redan vid en 

 väggtjocklek af två kalibrar de yttre lagrens delaktighet i det allmänna mot- 

 ståndet är ytterst obetydligt. På grund häraf ledes han till att uträkna det 

 maximaltryck som en kanon kan utstå vid olika tjocklek af väggarna. De 

 resultat till hvilka han härvid kommer äro ytterst beaktansvärda och åstad- 

 kommo en total omsvängning i den då för tiden gängse tron, att det verksam- 

 maste medlet till förökande af väggarnas motståndsförmåga vore att föröka 

 deras tjocklek. Han visar att en cylinder med oändligt tjocka väggar erbju- 

 der ett endast 2 à 3 ggr större motstånd än en cylinder hvars väggars tjock- 

 lek uppgår till endast y 4 :dels kaliber. Okar man väggarnas tjocklek utöfver 

 en kaliber, så kan motståndet växa med endast 16 à 25 procent, huru tjocka 

 väggarna än göras, och vid en förökning af väggarnas tjocklek utöfver 2 ka- 

 librar ända till oändligheten tilltager motståndet med endast 5 till 8 procent. 

 Häraf framgår tydligt huru litet inflytande kanonväggarnas tjocklek utöfvar 

 på motståndsförmågan, då tjockleken ökas öfver en viss gräns. 



Sträfvan att kunna använda större projektiler, hvilka åter erfordrade 

 större laddningar, nödvändiggjorde uttänkandet af något medel att förstärka 

 kanonväggarnas motståndsförmåga. Ett sådant uppfanns äfven snart och be- 

 stod i att omge kanonerna med ringar, hvilka påfördes i upphettadt tillstånd 

 och sålunda kommo att utöfva ett mer eller mindre starkt yttre tryck på ka- 

 nonväggen. De resultat som vunnos härigenom voro emellertid så varierande, 

 att detta medels användning i praktiken syntes ytterst tvifvelaktigt. An kommo 

 ringarna att sitta så löst att de ej utöfvade någon effekt, än gjordes de så 

 små, att de kunde påföras endast i starkt glödgadt tillstånd, hvaraf följden 

 blef än att ringarna sprungo eller ock deras elasticitetsgräns öfverskreds, än 

 att kanonväggen blef utsatt för ett så starkt tryck, att inre sprickor uppstodo 

 och kanonen efter några skott var förstörd. 



Då tog Gadolin saken under ompröfning och utredde densamma grundligt 

 i en år 1861 utkommen af handling med titel: Teorin för kanoner som äro 

 förstärkta med ringar. Med samma enkla hjelpmedel, som i den föregående 

 af handlingen, kommer Gadolin till det resultat, att för att en kanon vid gifven 



