10 



samhällen, som ofvan uppställts till jämförelse, är påtagligt. Sin 

 närmaste motsvarighet kan emellertid ifrågavarande sam- 

 hälle anses äga i vissa sydligare extraskandinaviska busk- 

 formationer, särskildt i dem, hvilka hafva en centraleu- 

 ropeisk utbredning. 



Drude (i, ii) uppfattar de centraleuropeiska buskformationerna 

 såsom anslutningsformationer under skogarnas serie, »Buschwald- 

 und Worholzformation» (I, p. 38), »lichte Hain- und Vorholzforma- 

 tion* (II, p. 312). Äfven förekomma de »wenn die Bäume ganz 

 fehlen als eine der charakteristischen Wuchsformen unserer xero- 

 fytischen Formationen, besonders also der Sandiinen und Geröll- 

 flora» (II, pp. 312 — 313). Exempel på buskformationernas anslut- 

 ning till mera xerofila samhällen lämnar Drude (III, p. 43 — 55) i 

 serien: GeröUformation, Kurzrasige Grastriften, Lichte Haine und 

 Buschhölzer, hvilka representera facies med successivt aftagande 

 frekvens af vestpontiska (»westpontische» III, p. 43) arter. An- 

 tingen buskformationerna nu sluta sig till mera meso- eller xero- 

 lila samhällen, är han benägen frånkänna dem betydelsen af att 

 uppträda såsom »ganz selbständige Bestände in dauernder Vollen- 

 dung ihres Bodenbesitzes» (II, p. 313). Emellertid synes det på- 

 tagligt, att just de buskformationer, hvilka utmärka torra substrat, 

 sådana som sanddyner och rasmarker, i regeln uppträda under 

 ekologiskt och floristiskt så likvärdiga former och äfven utveck- 

 lingshistoriskt antyda så ursprungliga drag, att de trots sin jäm- 

 förelsevis ringa utsträckning förtjäna att behandlas såsom själfstän- 

 diga växtformationer. I senare tid hafva några forskare behandlat 

 buskformationer af en själfständig prägel tillhörande det central- 

 europeiska vegetationsområdet. Bland dem vill jag till en början 

 nämna Scholz (I, jfr pp. 189 — 191). I sin intressanta skildring af 

 Västpreussens växtsamhällen gifver han flera exempel på samhäl- 

 len, hvilka äro att betrakta som typiska buskformationer. De in- 

 taga företrädesvis sluttande mark (Abhänge) och ernå flerstädes, 

 t. ex. på de branta Weichsel-stränderna en särdeles karaktäristisk 

 utbildning. Jag kan exempelvis hänvisa till hans »Abhänge bei 

 Niedermiihl» (pp. 193 — 194). Af växtförteckningen därifrån fram- 

 går, att vi ha att göra med en buskformation, som visar en slå- 

 ende öfverensstämmelse med högbuskformationen. 



För de af Graebner (I) beskrifna »pontische Hiigel» synas äfven 

 buskformationer vara karaktäristiska. »Die Lokalität ist meist mit 

 Strauchwerk öder einzelnen kleineren Bäumen bestanden» (p. 545). 



