14 



kologiskl afseende de i Sverige sydliga: Care.v ericetonini, Cluvro- 

 phylliim temulum, Cornus sangiiinea, Daiiciis carota, Geranium co- 

 lumhiniim, Melampynim cristatum, Leoniodon hispidiis, Torilis rubella. 

 Karaktäristiska äro vidare ett antal typiska löfängsväxter så- 

 som: Anemone nemorosa, Epipactis latifolia. Hedera helLx\ Lonicera 

 xylosteiim, Orobiis nernus, Pidmonaria officinalis, Vilnirniin} opidiis, 

 Viola mirahUis. 



De ofvan gjorda sammanställningarna, grundade på anförda 

 växtgeografiska skildringar i samband med studiet af gängse floris- 

 tiska handböcker, antyda ytterligare högbuskformationens öfverens- 

 stämmelse med de centraleuropeiska buskformationerna. Särskildt 

 synas mig de till den förstnämnda gruppen hörande växterna, 

 hvilka i förhållande till de öfriga hafva en jämförelsevis exklusiv 

 utbredning, äfven tala för öfverensstämmelser med afseende på 

 ifrågavarande samhällens utvecklingshistoria. 



Såsom förut framhållits äro de författare, som behandlat central- 

 europeiska buskformationer, i allmänhet benägna att tillskrifva dem 

 ett »pontiskt» ursprung. Så Scholz, Gr.i^:bnkr och Gradmann. 

 De kunna motivera detta därmed, att i de af dem studerade sam- 

 hällena ofta ingå speciellt pontiska arter. Dylika saknas emellertid 

 i högbuskformationen. Det kan därför anses oberättigadt att utan 

 vidare antaga ulvecklingshistoriska öfverensstämmelser mellan hög- 

 buskformationen och de centraleuropeiska buskformationerna. 



Går man till de utvecklingshistoriska undersökningar, som be- 

 träffande den skandinaviska vegetationen utförts, särskildt af Ark- 

 SCHOLG (I) och Sernanuer (III, IV), synes ett sådant antagande äf- 

 ven stöta på betänkligheter. Det visar sig nämligen, att den 

 svenska vegetationens mest utpräglade sydosteuropeiska element 

 saknas i högbuskformationen. 



Med afseende på detta förhållande kan jag hänvisa till de väst- 

 götska, högbuskformationen jämförelsevis närbelägna i7//;a-forma- 

 tionerna (Serxandkr IV). I jämförelse med dessa visar det sig 

 tydligt, att högbuskformationen i mindre grad präglas af xerofila 

 karaktärer. Den i högbuskformationen jämförelsevis vanligt före- 

 kommande Hedera helix synes särskildt tala för inflytelser af ett 

 fuktigt klimat. Om ett liknande inflytande antyda ett par Rosa- 

 arter, Ii. glaiica Vill. '■per-ang idens Matss., och R. glauca Vill. per- 

 fricans Matss., hvilka enligt benäget meddelande af den framstå- 

 ende rodologen R Matsson representera västsvenska typer. 



Sernander har (1. c), särskildt med stöd af Hulths (I) och 



