28 



brytes, utveckla de utan svårighet basala sidoskott, hvilka öfver- 

 taga lifsfunktionerna och rädda individitets existens. Träden äro 

 öfverhufvud mer ömtåHga under späd ålder. De duka i regeln 

 under, om hufvudskottet nedtill afbrytes och synas ej tåla vid öf- 

 vergrusning. I sluttningens öfre del, där öfvergrusningen mest gör 

 sig gällande, visar det sig därför, att buskarna äro träden öfver- 

 lägsna. Hinder för trädvegetationen äro här dessutom vittrings- 

 jordens ringa mäktighet och till följd häraf ofta inträdande torka. 

 På lägre områden är vanligen öfvergrusningen af mindre betydelse. 

 Här synes underlaget i hög grad gynna buskarnas lifsvillkor, hvil- 

 ket äfven yttrar sig däri, att några af dem t. ex. Corijhis avellana, 

 Cornus sangiiinea och Roscv (jfr sid. 50) hafva en iögonfallande 

 benägenhet att bilda rotskott. De flesta af buskarna, i synnerhet 

 de, som ej hafva vegetativ förökning, gifva äfven upphof till grodd- 

 plantor i tämligen stort antal. Enstaka af dessa utvecklas vidare 

 och kunna äfven under rådande ogynnsamma belysningsförhållan- 

 den, ehuru tynande, lefva och så småningom tilltaga i styrka 

 för att slutligen nå fortplantningsstadiet. Innan dess uppnå de an- 

 tagligen ofta mycket hög ålder (jfr tig. 11). Äfven groddplantor 

 af träd t. ex. Priiniis aniiim, Sorhiis siiecica och Sorbus aiicuparia 

 anträffas ej sällan. Dessa synas emellertid under rådande förhål- 

 landen ej besitta samma lifsenergi som buskarna. I regeln under- 

 tryckas de efter få år. Flere faktorer såsom ogynnsamma belys- 

 ningsförhållanden, underlagets grofva konsistens och i någon mån 

 äfven öfvergrusningen torde samverka härtill. 



Då skogsskiktets frånvaro sålunda, efter hvad som framhållits, 

 kan sättas i samband med naturliga orsaker, linner jag antagligt, 

 att högbuskformationen i sin nuvarande gestalt presen- 

 terar sig såsom ett jämförelsevis ursprungligt, af kultu- 

 rella faktorer föga påverkadt samhälle- Såsom fientlig 

 mot skogsskik lets utveckling har i första hand visat sig 

 öfvergrusningen, i förhållande till hvilken träden blifva 

 buskarna underlägsna i kampen för tillvaron. 



På grund af de inom högbuskformationen gjorda iakttagelserna 

 synes det mig antagligt, att öfvergrusningen är en för buskforma- 

 tionerna, där de uppträda som rasmarkssamhällen, i allmänhet 

 betydelsefull faktor såsom hindrande skogsskiktets utveckling. En 

 liknande uppfattning angående öfvergrusningens betydelse i nämnda 

 hänseende antyder Graebner (l. c. p. 445) vid skildringen af »Vege- 

 tationsformation pontischer Hiigel» (jfr i det föreg. p. 10): »Ein 



