52 



eller andra riktningen. Den väg, på hvilken man tillförlitligast 

 kunde nå fram till kännedomen om de olika organisationstyperna 

 i berörda hänseende, syntes mig vara att följa utvecklingen af ung- 

 domsformerna. 



Af i enlighet med denna princip utförda undersökningar har 

 framgått, att vissa arter, då de växa under naturliga för- 

 hållanden, alltid hos oss äro buskar både till sin utveck- 

 ling och habitus, under det att andra till sin utveckling 

 och ofta äfven habituellt närma sig trädtypen. I öfverens- 

 stämmelse härmed kallar jag de förra typiska buskar, de senare 

 träd artade buskar. Inom dessa undergrupper fördela sig for- 

 mationens buskar på följande sätt: 



Typiska buskar. Trädariade buskar. 



Berberis vulgaris Rhamnus cathartica 



Viburnum opiihis ' Cratcegus 



Corylus avellana Primus spinosa 



Lonicera xylosteum Rhamnus frangula 



Cotoneaster Juniperus communis 



Rosa 

 Cornus sanguinea 



Typiska buskar. Gemensamt för dessa är. att utvecklingen af 

 ungplantans hufvudaxel afbrytes, hvarvid basal långskott- 

 alstring inträder. De basala långskotten, hvilka utgå från 

 hjärtbladsregionen, hafva en kraftig tillväxt och utvecklas 

 till sinsemellan likvärdiga stammar, hvilka förr eller se- 

 nare fullständigt undertrycka hufvudaxeln. Till sin allmänna 

 organisation erinra de typiska buskarna om örter med radix mul- 

 ticeps. Mellan de förra och de senare synas med afseende på skot- 

 tens varaktighet de s. k. turionbuskarna (jfr i det följande sid. 54 

 Drldes »Schösslingssträucher») utgöra ett förbindelseled. — Vid 

 skottutvecklingen framträder ofta en utpräglad periodicitet. 



De periodiska växlingarna i växternas lif hafva, som bekant, sär- 

 skildt studerats af Areschoug (II, III). Han urskiljer (II. pp. 1 — 2) 

 hos alla växter trenne perioder: förstärknings-, förgrenings- och 

 fortplantningsstadiet. Beträffande förstärkningsfenomenen ur- 

 skiljer sedan Nilsson (I, pp. 37 o- 45) ett primärt och ett sekun 

 därt förstärkningsstadium Det primära förstärkningsstadiet 

 har senare närmare definierats och uppdelats af Sylvén (I, II). Han 

 indelar detsamma i gronings-, groddplants- och ungplants- 



