60 



utvecklas ofta från äldre långskotts basaldelar successivt nya ge- 

 nerationer långskott, hvilka tilltaga i styrka och förtränga de äldre 

 långskotten. Ett äldre kraftigt individ af en normalt utvecklad 

 berberisbuske synes därför ofta bestå af en tät samling käpplika, 

 likvärdiga stammar; de först utvecklade skottaxlarna äro försvunna, 

 eller kvarsitta de blott som några torra rester. 



Den ofvan skildrade utvecklingen af B. milgaris kan anses som 

 den under gynnsamma yttre betingelser normala. Då den unga 

 plantan får uppväxa under ogynnsamma beh^sningsförhållanden 

 fördröjes utvecklingen i hög grad. I högbuskformationen under 

 buskarnas täta löfhvalf har jag ofta varit i tillfälle att undersöka 

 skuggexemplar. Dessa hafva på ett tidigare stadium ofta ett 

 utseende liknande det, som återgifves af fig. 11 sid. 55. Den senare 

 utvecklingen af ett sådant individ är i allmänhet, att hufvudaxeln 

 afdör, och att en basal sidoaxel utbildas, hvilken sedan upprepar 

 det afdöda skottets utveckling. Dylika upprepningar kunna sedan 

 förnyade gånger äga rum, hvarvid underjordssystemet och rothal- 

 sen så småningom tilltaga i styrka. Successivt tilltaga äfven lång- 

 skotten i kraft och längd, hvarigenom busken så småningom kan 

 ernå gynnsammare belysningsförhållanden och komma till blom- 

 ning. Hos skuggexemplar bibehålles den ursprungliga bladtj^pen 

 länge. Omvandlingen till tornar sker först under gynnsammare 

 belysningsvillkor (jfr Lothelier I). — Ur teleologisk synpunkt torde 

 bladdimorphismen hos B. milgaris kunna uppfattas såsom en an- 

 passningsföreteelse utgörande resultatet af växtens sträfvan att un- 

 der olikartade yttre förhållanden på bästa sätt tillgodogöra sig lju- 

 set. En motsvarighet erbjuder det af Goebel (I pp. 208 — 209) hos 

 Campaniila rotimdifolia skildrade förhållandet. Han anför följande, 

 hvilket äfven beträffande B. viilgaris synes mig tillämpligt: »Sie 

 (C. rohindifolia) hat zweierlei Blätter, die miteinander durch Uber- 

 gangsformen verbunden sind, Rundblätter und Langblätter. Erstere 

 haben eine rundlich nierenförmige Blattspreite und einen langen Stiel, 

 sie entstehen bei der Entwicklung der Keimpflanzen zuerst, also zu 

 einer Zeit, wo die zwischen anderen Pflanzen wachsenden Campanula- 

 keimpflanzen \veniger intensives Licht erhållen werden als später, 

 die Rundblätter sind sozusagen auf geringere Lichtintensitäten 'ge- 



stimmt'.» 



Viburnum opulus, 



Ungp/antssfadiet. Ungplantans utveckling är vanligen under en tid 

 af 4 ä 5 år monopodial. För hvarje år bildas ett eller stundom 



t 



