136 



L. australis skiljer sig sålunda från L. uniflora genom följande 

 viktigare kännetecken: större antal 9-blommor, som äro fästa på 

 större höjd, i genomsnitt bredare stödblad, betydligt kortare stil i 

 — dessa bli hos L. uniflora ända till 20 mm., och om de också i 

 regel ej äro fullt så långa, nå de dock dubbla längden mot dem hos 

 L. australis — samt genom nötens beskaffenhet. Hvad 9-blom- 

 mans ställning beträffar, får man kanhända ej tillmäta densamma 

 alltför stor betydelse, den varierar hos L. australis rätt mycket; 

 stundom kan man se, att den kommit till stånd därigenom att 

 axeldelen mellan den punkt, där 9-blommans kärlsträng utgår från 

 hufvudsträngen och den, där den inträder i blommans axeldel, blif- 

 vit sekundärt förlängd, hvarigenom blomman förskjutes uppåt (se 

 fig. 7). 



Mindre viktigt är kanske ock antalet blommor; men anmärk- 

 ningsvärdt är ju alltid, att Q-blommorna hos L. uniflora nästan 

 alltid äro 2, någon gång 3, men mycket sällan flera, hos L. austra- 

 lis däremot som regel mer än 2, sällan begränsade till detta tal. 

 Att stiftet hos L. australis är så kort, sammanhänger måhända med 

 9-blommornas upphöjda plats och skulle då få betraktas som ett 

 korrelationsfenomen; med den ställning blommorna ha hos L. uni- 

 flora, skulle ett kort stift knappast sticka fram ur bladrosetten. Den 

 viktigaste olikheten ligger emellertid i nötternas beskaffenhet: dessa 

 äro hos L. uniflora nästan cylindriska, kort tillspetsade och l,ö — 2 

 mm. långa. Formen varierar dock något, de kunna något lång- 

 sammare afsmalna mot bas och spets och deras största diameter 

 ligger än ofvanför, än något nedanför midten. Färgen växlar mel- 

 lan gulbrun och kastanjebrun. Ytan är hos alla af mig undersökta 

 från många lokaler inom och utom Skandinavien glänsande och 

 starkt skulpterad (se fig. 5); skulpturen synes mycket tydligt äfven 

 med blotta ögat. 



Tack vare dr. M. A. Howe i New-York har jag varit i tillfälle att 

 se äfven nordamerikanskt material af L. uniflora. Detta kunde ju 

 anses särskildt viktigt, då man möjligen kunde misstänka L. au- 

 stralis såsom hemmahörande äfven i Förenta staterna, ehuru visst 

 ej något sådant framgår af amerikanska floror. Tyvärr äro nöt- 

 terna å det material jag erhållit ej mogna, men jag tvekar dock ej 

 att, såsom hittills alltid blifvit gjordt, hänföra detsamma till L. uni- 

 flora. Och dr. E. L. Morris i Brooklyn, som speciellt sysselsatt 

 sig med nordamerikanska Plantagin aceer, är af samma åsikt. 



