198 



Fig. 1. Crepis Dioscoridis L. 

 Mjölhår. Leitz ok. 3, obj. fi. 



tenförande. Trots deras yttre likhet med pärlhåren böra de därför 

 föras till samma kategori som chenopodiaceernas hår. 



Pärlhårens habitus är för öfrigt mycket karakteristisk, så att 

 någon fara att förväxla dem med andra hårbildningar egentligen 



icke föreligger, åtminstone då man ser 

 dem lefvande. De uppträda på unga, ännu 

 växande organ, särskildt blad och blad- 

 skaft. I allmänhet äro de af rätt förgäng- 

 lig natur; merendels vissna de och falla 

 ihop långt förr än de blad och skott, på 

 hvilka de sitta. Till det yttre kunna de 

 likna små klara daggpärlor, eller ha de, 

 om de äro mindre, rätt stor likhet med 

 insektsägg. Till storleken variera de i 

 allmänhet mellan ^4 ot'h 2 millimeter, men 

 uppgifter linnas, att pärlhåren hos vissa 

 Ampelopsis-iuleY kunna bli af ett hirskorns 

 eller till och med ett risgryns storlek. I allmänhet sitta de glest 

 och utan bestämda mellanrum, stundom helt enstaka som hos 

 Carica Papaya, där man i regeln finner blott 4 ä 5 på hvarje blad. 

 Hos många arter, t. ex. Ampelideer, Carica, Boehmeria hiloba, upp- 

 träda pärlhåren endast på bladskaften och de gröfre nerverna samt 

 på yngre slamdelar. I vissa fall ha de ej den vanliga klotrunda 

 formen; hos Ampelopsis-arter med mycket stora pärlhår äro de af- 

 långa, stundom till och med krökta i toppen. Pärlhåren äro alltid 

 mycket kortskaftade; äfven under en tämligen stark lup förefalla 

 de skenbart att vara alldeles oskaftade. Karakteristiskt för pärl- 

 håren är också, att de sitta ytterst lösligt förenade med sitt under- 

 lag, så att de vid minsta beröring falla af, hvarvid skaftcellerna 

 antingen kvarlämnas eller medföras. Till sin anatomiska byggnad 

 och sitt morfologiska värde kunna pärlhåren hos de olika växterna 

 vara mycket olika, som i det följande skall visas. 



Pärlhår äro ingalunda några allmänna företeelser inom växt- 

 riket, tvärtom är deras förekomst begränsad till ett fåtal familjer; 

 alla arter, hos hvilka de konstaterats, äro utomeuropeiska — med 

 undantag af den sydeuropeiska Vicia varia — och de flesta tro- 

 piska. Meyen (5) har beskrifvit dem hos Begonia platanifolia och 

 B. vitifolia, Cecropia palmata och C. peltata, Poiiroiima guyanensis 

 (Moraceae), Piper .•ipiirium, Baiihinia nnatomica och Urtica macrosta- 

 chys. På 1860-talet uppmärksammade Hofmilister (3) deras före- 



