202 



deles svårt att undersöka dem pa tvärsnitt genom lefvande blad 

 och förminskar också utsikten att behålla dem kvar på materialet 

 under inbäddningsproceduren. Själfva pärlan (fig. 3 a och b) är 

 något oregelbundet kulformig och består af ett ej alltför stort an- 

 tal — hos Ahelmoschiis esciilentiis 7 — 15, hos A. ferox i allmänhet 

 något flera — stora, tunnväggiga celler. Håret utvecklar sig från 

 en enda epidermiscell. Denna delar sig vid pärlhårsbildningen 

 först genom en tangential vägg. Den öfversta af de sålunda upp- 

 komna cellerna delar sig ytterligare två eller tre gånger tangentialt 

 och bildar därigenom det korta skaftet, hvars öfversta cell fortsät- 

 ter delningarna i andra plan och därigenom uppbygger kulan. 

 När håret alTaller, kvarsitta understundom en eller två skaftceller, 

 men ofta sker bristningen mellan epidermiscellen och den understa 

 skaftcellen, så att märkena efter håren bli hart när omöjliga att 

 upptäcka. De stora cellerna, som uppbygga kulan, äro fyllda af 

 plasma och cellsaft, i hvilken senare större och mindre droppar 

 äro inlagrade. Dessa äro starkt ljusbrytande, olösliga i kloral- 

 hydrat, men lösliga i eter, färgas röda af Sudan III och svärtas af 

 osmiumsyra, hvilket allt visar deras natur af fet olja. Några äm- 

 nen såsom stärkelse eller socker, hvilka båda ha anträffats i ampeli- 

 deernas pärlhår (Penzig 7) tyckas icke finnas här. Åtminstone 

 gåfvo prof med Fehlings lösning intet utslag för någon reducerande 

 sockerart. 



Pärlhåren hos Aöe/;?}osc/jus-arterna öfverensstämma närmast med 

 dem hos begoniaceerna. Penzig beskrifver dessa såsom trichomer 

 med korta, spröda skaft och med en cell.kula, uppbyggd af 8 — IB 

 stora parenkymatiska celler. Den enda skillnaden mellan begonia- 

 ceernas pärlhår och malvaceernas synes vara formen för oljans 

 upplagring. Hos begoniaceerna förekommer i hvarje cell endast 

 en stor oljedroppe, under det att Ahelmoschus-iXYiQYn^ i hvarje cell 

 ha en mängd små droppar. 



Me/astomataceae. Pärlhåren hos melastomataceen Medinilla inagni- 

 fica Lindl. visa sig, som fig. 4 a anger, föga skilda från malvaceernas, 

 åtminstone då man under mikroskopet betraktar en löstagen pärla. 

 Cellantalet är endast något större och cellernas storlek relativt 

 mindre än hos föregående. Pärlhåren hos denna växt uppträda 

 på de unga, brunaktiga, ännu växande bladen, nästan uteslutande 

 på deras öfversida, samt på de yngsta internodierna; talrikast äro 

 de att finna vid bladskifvans bas. Allteftersom bladen utveckla 



