204 



skaften och de gröfre nerverna på bladens undersida. Till skillnad 

 från de föregående ha vi här att göra med emergenser, sålunda 

 bildningar, hvari såväl epidermisceller som underliggande cellager 

 deltaga. Håren hos denna art ha icke den typiska klotrunda for- 

 men, utan äro mera aflånga (fig. ö). En epidermis af mycket små, 

 tafvelformiga celler innesluter en central massa af stora celler, 

 hvilka innehålla en eller ett fåtal stora oljedrop- 

 par. Penzigs (7) beskrifning af pärlhåren hos 

 Urtica penduUflora stämmer öfverens med hvad 

 jag funnit hos Boehmeria, så när som på hårets 

 form, hvilken hos Urtica är mera klotrund. I 

 toppen på cellkulan hos U. penduUflora fann 

 Penzig ofta ett vanligt långsträckt hår. Klyf- 

 öppningar saknas konstant i urticacéhårets epi- 

 dermis. 



' Acanthaceae. Till urticacétypen låta acantha- 

 ceernas pärlhår närmast ansluta sig. Deras före- 

 komst inom denna familj synes hittills ha varit 

 Fig. .0. Boehmeria obekant, hvilket möjligen kan förklaras af deras 



^'}°!l": e J^J"'^bl'l^t afvikande yttre utseende. Så som de förekomma 

 pari nar a bladnerv. 



Leitz ok. 18, obj. .'5. på de två af mig undersökta arterna Erantbemum 

 nervosiim (Vahl) R. Br. och Phaylopsis parviflora 

 Willd. ha de icke de vanliga pärlhårens kristallklara färg och 

 ej heller deras storlek. De ha i stället en viss likhet med mjöl- 

 hår och mäta endast V4 millimeter eller mindre i genomskär- 

 ning. På båda arterna sitta pärlhåren tätt gyttrade på bladens un- 

 dersida; hos Eranihemiim kunna de ibland förekomma äfven på 

 öfversidan. Särskildt hos Phaylopsis äro de förvillande lika ägg af 

 bladlöss. De vissna mycket fort, i synnerhet hos Phaylopsis, och 

 lämna då efter sig en liten mörk prick, bildad af de hopfallna cell- 

 väggarna. Liksom hos föregående familj äro dessa pärlhår emer- 

 genser. De äga ett tämligen stadigt skaft och ett hufvud, bestående 

 af en inre cellmassa, utanpå klädd af en epidermis (fig. 6 och 7). 

 Närmaste orsaken till hårets uppkomst är en liflig celldelning, som 

 inträder i svampparenkymets yttre lager samtidigt med liknande 

 företeelse i det öfverliggande epidermislagret. Därigenom bildas en 

 liten vårta, som alltmer förstoras genom fortsatt celldelning i den 

 kambiumliknande basaldelen; cellerna, särskildt i vårtans nedre 

 del, komma därigenom att ligga i rader. Då håret affaller, sker 

 bristningen på gränsen mellan hufvud et och skaftet, så att det 



