208 



goua. Pärlhåren hos denna art sakna ofta klyföppningen; hårets 



basaldel med dess kambium bibehåller en tid efter pärlans affal- 



lande sin embryonala natur — detsamma är äfven förhållandet hos 



de öfriga ampelideerna — och kan understundom regenerera håret 



{se fig. 10). 



* 



Frågan om pärlhårens betydelse för de växter, som äga dem, 

 har dryftats af så godt som alla författare på området, utan att 

 frågan egentligen kan sägas ha blifvit löst. Meyen framställde dem 

 som sekretionsorgan, men som sådana kunna de svårligen tydas, 

 eftersom de icke innehålla något sekret. Sättet för deras uppträ- 

 dande för dock osökt tanken åt det hållet. De stora kärnor, som 

 förekomma i pärlanlagen hos Eranthemum, tala också snarare för 

 än emot saken. Men några salter tyckas icke kunna påvisas i 

 pärlhåren, åtminstone icke i nämnvärd mängd. Pärlorna hos Cissiis 

 tetragona, som genom sin storlek utgjorde det bästa materialet för 

 en undersökning i detta hänseende, har jag behandlat med konc. 

 svafvelsyra för att, sedan denna förstört de organiska delarna, få 

 möjligen befintliga salter att kristaUisera, dock utan resultat. Icke 

 heller har jag lyckats påvisa kristaller genom att låta saften af 

 krossade pärlhår torka in på ett objektglas. 



A. ToMASCHEK (18), som undersökt Ampelopsis hederacea, fram- 

 lägger 1879 en annan uppfattning af pärlhårens betydelse hos denna 

 växt. De uppträda hos denna art på starkt beskuggade partier af 

 växten, och nämnde författare anser dem vara ett skydd för kloro- 

 fyllet, som i den svaga belysningen alltför hastigt skulle förstöras. 

 Pärlhåren skulle motverka detta genom att hämma syretillförseln 

 och på samma gång motverka bildandet af organiska syror. Detta 

 skulle åstadkommas därigenom, att emergensen sluter klyföppningens 

 andhåla. En något långsökt teori och absolut ohållbar, då den en- 

 dast skulle gälla nämnda art. 



Penzig (7) förklarar sig 1892 alldeles öfvertygad om att alla växter 

 med pärlhår äro myrmekofila och producera pärlorna till föda åt 

 myror. Det enda, som i någon mån gör honom tveksam, är att 

 han aldrig sett något, som bevisar teorien. Tvärtom tycktes de 

 myror, som han ville mata med pärlhår från Vitis och Begonia, 

 omöjligen kunna sentera dem som njutningsmedel, utan undveko 

 dem sorgfälligt. Men på grund af analogierna med den myrmeko- 

 fila Cecropias pärlhår, som Schimper (10) beskrifvit, anser Penzig 



