218 



monopodial, i det att sidogrenarna alltid utgå från en subterminal eller 

 ännu längre ifrån toppcellen belägen cell. Den andra arten, Erythro- 

 cladia subintegro, afviker från denna företrädesvis därigenom att för- 

 greningen öfvervägande sker genom dikotomi af toppcellen. 



De af mig funna exemplaren af Erythrocladia irregularis stämma väl 

 med Rosenvinges beskrifning. De äro dock af något mindre dimen- 

 sioner. Cellerna hafva så en längd af ungefär 5 — 8 /i och en bredd af 

 ungefär 3 /jl. Motsvarande siffror hos Rosenvinge äro 7 — 11 /a 3, .5 — 5//. 

 Men då den af mig funna växten i öfrigt väl stämmer med Rosenvinges 

 beskrifning, särskildt beträffande förgreningen, hyser jag ingen tvekan 

 att identifiera den med Erythrocladia irregularis. 



Såsom Rosenvinge uppgifver, finnes i hvarje cell en väggställd kroma- 

 tofor. I vissa af dessa kan man också iakttaga en föga distinkt kropp 

 af ej fullt bestämd form, sannolikt en p3'renoid. 



De af mig i november funna exemplaren voro sterila. 



Efter Rosenvinge meddelas härmed släktets och artens diagnos: 



Erythrocladia Rosenv. 1909. 



Växt bestående af horisontalt utbredda, pä andra alger epifytiskt 

 växande, förgrenade celltrådar. Dessa i början strålformigt utväxande, 

 sedermera sammanslutande sig till ett enskiktigt pseudoparenkym. Trå- 

 dar med spelstillväxt. Monospornngier uppstå genom interkalärt be- 

 lägna vegetativa cellers uppdelning medels sneda väggar i tvenne 

 olikstora celler, af hvilka den mindre blir till monosporangium, den 

 större förblir vegetativ. Könsfortplantning okänd. 



E. irregularis Rosenv. 



Trådar med monopodial förgrening, sidogrenar vanligen utväxande 

 från en subterminal cell. Celler med en väggställd kroraatofor med 

 pyrenoid. 



Epifyt på Furcellaria fastigiata. Bob., Lysekil, Väckopp utanför Stånge- 

 1910. 



Nils Svedelius. 



Parmelia pertusa Schrank Schser. funnen äTven i 

 Östergötland. 



1 tredje häftet af Svensk Botanisk Tidskrift för förlidet år meddelade 

 d:r GusT. O. Malme, att han anträffat den förut endast en gång i vårt 

 land insamlade Parn\elia pertusa på norra sidan af Kolmården, i St. 

 Malms socken, och beskref rätt utförligt den ståndort, där lafven upp- 

 trädde. Då liknande ståndorter förekomma äfven här på västra sidan 

 af Kolmården, i Risinge socken, beslöt jag mig för att vid lämpligt till- 

 fälle undersöka, om arten icke möjligen skulle förefinnas äfven här. 

 Mina försök kröntes också snart med framgång. Den 25 mars anträf- 

 fades lafven ifråga i ett kärr på Hjälmstorps näs vid sjön Valpen. Den 

 då undersökta lokalen är ett mindre kärr, och där förekom lafven på 



